Szerzők: Bánki Éva, Bencsik Orsolya, Benedek Szabolcs, Kukorelly Endre, Parti Nagy Lajos, Solymosi Bálint, Száz Pál, Szeifert Natália, Végel László, Vida Gábor

Szerkesztők: Cserna-Szabó András és Fehér Renátó

Olvasószerkesztő: Darida Benedek

Illusztrációk és borítókép: Ráskai Szabolcs

Borítóterv: Müller Péter

© A szerzők és a CSER Kiadó, Budapest, 2021

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

Elektronikus verzió: Takács Gábor

A könyv megjelenését Hévíz Önkormányzata támogatta.

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-673-5

TARTALOM

VIDA GÁBOR

(1920-as évek)

Gyalogsági ásó

VÉGEL LÁSZLÓ

(1930–as évek)

Horthy Miklós koronája

BENEDEK SZABOLCS

(1940–es évek)

Švejk az ellenállásban

BÁNKI ÉVA

(1950–es évek)

Hány élete van egy doktornak?

PARTI NAGY LAJOS

(1960–as évek)

Anabázis

SZEIFERT NATÁLIA

(1970–es évek)

Fennforgás

SOLYMOSI BÁLINT

(1980–as évek)

Nem kijárat

BENCSIK ORSOLYA

(1990–es évek)

Apám a Nagy Szerb Honvédő Háborúban

SZÁZ PÁL

(2000–es évek)

A kutya két vége

KUKORELLY ENDRE

(2010–es évek)

Lada. Egy derék katona kalandjai a világ(…)ban

VIDA GÁBOR
GYALOGSÁGI ÁSÓ

Švejknek a fényes, szép napokból megmaradt egy jó állapotban leledző gyalogsági ásója, amelynek ha megszagolta az ázott nyelét, sörszagot érzett, olyan tölgyfából volt, mint a hordók, és nem gyertyánból, mint a többi. Nem lett volna szabad az ásót magánál tartania, mert a románok minden hadfelszerelési cikket elkoboztak, akinél ilyesmit találtak, azt kegyetlenül meg is botozták, pénzbírságot kiróni fölösleges volt, ezt ők is tudták, nem lesz behajtva sosem. A beszolgáltatási kötelezettség hónapokon, éveken át ki volt plakátolva mindenütt magyar nyelven is, hiába mondta volna, hogy ő románul nem tud, ahogy azt sem igazán tudta volna elmagyarázni, hogy mit keres ő Romániában, amikor magyarul is alig ért valamit. Nyilván egy szépséges, meleghangú és főzni kiválóan tudó hölgyet keresett, akit egy visszavonulás kellős közepén ismert meg, és aki – utólag úgy tűnik – őszirózsát tűzött Švejk gomblyukába, az volt éppen a divatos virág azon az őszön, a rózsa már el volt nyílva egészen, ha nem is örökre. Nem sokáig volt tanácsos a virággal sem dicsekedni, meg el is hervadt, de Švejk pontosan emlékezett, hogy az őrmester, aki néha lehülyézte, szigorúan meghagyta neki, hogy amennyiben hazaér, okvetlenül nősüljön meg. Nyers volt ugyan a modora, de jó ember.

Kolozsvárra úgy érkezett, hogy a Szamos hídja előtt egy katonavonat tetejéről leesett, vagy lelökték, szokásban volt akkor ez, lassan jártak a vonatok akkor, aki akart és tudott, vissza is kapaszkodhatott. Hosszan feküdt a sínek mellett, nem is tudta pontosan, hogy most meghalt már, vagy csak meg fog, de két reszkető kéz megpróbálta levenni a bakancsát, és ebből kiderült azonnal, hogy e világi hely ez, de nagyon is. Felült hirtelen, egy sovány arcú nő bámult rá ijedten, felsikoltott és elrohant, utána egy szurtos képű kislány futott, néha visszanézett, kíváncsian fénylett a szeme inkább, semmint riadtan. Švejk feltápászkodott, erősen fájt az oldala, de leginkább az keserítette el, hogy a holmija fent maradt a vonaton, a puskát nem sajnálta, de a tarisznyában levő cipót erősen. Éhes volt és szomjas, a zsebében nem volt semmi, csak az enyhén rozsdás gyalogsági ásó fityegett az oldalán, az nyomta meg, amikor földet ért, bár a nyele sima volt és fényes. Elindult hát a nő után, távolból egy magas, vékony tornyot látott, otthon is van efféle, talán ez egy város, pedig káposztaföldek voltak körül, és gyümölcsfák.

Švejket az asszony előbb csak az istállóba engedte be, a csinos tornácos házba nem. Erősen markolta a seprűt, hosszabb a nyele, mint az ásónak, és az elszánástól villogott a szeme. Az istálló üres volt, a szénában talált egy szakadt lópokrócot, a tetvek már elköltöztek belőle, és hozott az asszony egy karéj barna kenyeret, letette a jászol gerendájára, és elfutott. Másnap vagy harmadnap a kenyér mellett egy cserépkorsó is volt, Švejk szíve megdobbant, de nem sör volt benne, hanem valami savanyú fehér lötty, a gyomorégés viszont elmúlt tőle. Harmadik napon valami levest kapott, azt nem tudta, mi van benne, de nem volt rosszabb, mint amit a fronton főztek, bár jobb sem. A negyedik napot az ötödik követte, azt a hatodik vagy a hetedik, és egy hajnalban arra ébredt, hogy nem is érti miként, de kiesett egy nap az emlékezetéből, vagy nem is tudja, mennyi, ahogy már annyi nap, hét, hónap az elmúlt évek során. Mindegy is az idő, gondolta, miközben új és teljesen érthetetlen környezetét figyelte. Az asszony szép volt, de valami nagyon csúnya kendőt kötött mindig a fejére, keveset beszélt, mint aki tartózkodik mindentől. Ő az, gondolta Švejk, róla beszélt az őrmester, és olyan szerelem gyúlt a szívében, amilyet még sosem érzett, ilyesmiről csak pletykáltak régente.

Menj haza, mondta neki az asszony magyarul, de Švejk ezt a nyelvet nem értette, különben is a vonata elment örökre, ahogy az ország sem biztos, ahova megtérhetne. Politikáról viszont még annyira sem tudtak beszélni, mint egyéb fontos dolgokról. Nem is kell túl sokat beszélni, gondolta, és olyan szépen, olyan jámborul nézett az asszonyra, hogy annak megesett a szíve rajta. Eltelt azért egy kis idő, míg egy hűvös reggelen a sovány asszony mellett ébredt a házban, már nem is emlékezett pontosan, hogyan történt. Sörszagú volt a hónalja meg az ágyéka, sörszagú volt az egész asszony, ez részben jó volt, részben meg aggodalomra is okot adott, mert sör az nem volt sehol. Különben is, efféle veszedelmekre nem volt felkészülve, bár a teste megfiatalodott, kövérkés embernek rövid időre jót is tehet a fogyókúra, csak aztán meg ne ártson. Mellet ki, hasat be, ordította mindig az őrmester, Švejknek most is csengett bele a füle, és már látta, hogy van eredménye a kiképzésnek, has nincs, a mell pedig szőrös, erősen markolt bele az asszony néha, élesek voltak a körmei.

Csehszlovák alattvaló, mondta egy reggel az asszony a román őrmesternek, aki ugyanolyan korpulens volt, mint Švejk hajdanán, és nem igazán értette, hogy ez a daliás férfi, aki se románul, se magyarul nem tud, mit keres ebben a házban, miért nincsen igazolványa, és egyáltalán. Az őrmester nem volt gonosz, mert az őrmesterek általában jókedvű, talpraesett fiúk, csak a szolgálat teszi őket olyanná, amilyenek, amilyen a szolgálathoz lenni kell. Švejk mondogatta ezt magában, vagyis inkább gondolta, mert ha derék őrmesterek intéznék a világ dolgát, akkor minden sokkal egyszerűbb volna, leginkább egy bableveshez hasonlítana az élet, amiből sosem fogy el a csülök, és aztán sör… A savanyú fehérboroktól mindig kirázta a hideg, nem lehet ezt megszokni, de a román őrmester bő torokkal ivott belőle, mintha sör lett volna, aztán el is ment békével, kissé dülöngélve. Másnap egy másik jött, az is ivott, az is eldülöngélt, az asszony pedig mosolygott. Te, hol van az a Csehszlovákia, kérdezte egyszer a szomszédasszonyától, és az nem tudta. Tót ez az ember vagy mi, kérdezték a szomszédok, erre Švejk azonnal felugrott, hogy nem, nem tót, isten ments.

Amikor aztán annak is eljött az ideje, Švejk szívből örült a békeszerződéseknek. Érezte, hogy végre a győztes oldalon állhat annyi viszontagság után, és bár nem igazán értette, mi miért van, de szomorúan látta, hogy az asszony, a barátnéi meg az egész falusias utca olyan sírás-rívást produkálnak, hogy azt el sem tudná senki mesélni, ha volnának harangok, meg is kondítanák bizonyára mindet, de nem voltak. Ne búsuljatok, mondta, nem történt semmi, a torony a helyén van, a férfiak odavesztek, mert az az ő dolguk, de én megjöttem, mert nekem ez a dolgom, ezt parancsolta az őrmester. A termés bőségesnek ígérkezik, van étel, nem lőnek már, hát mi kell még, mindenki magyarul beszél, én is megtanulok lassan, az élet szép. Ha valami jó sört lehetne szerezni, gondolta, de nem merte kimondani ezt hangosan, ahogy annyi mindent magában volt kénytelen tartani. Az asszony néha a pillantásával is vágott, mint a huszárok, de különben jóságos lélek volt, minden reggel elmondta, hogy mit kell csinálni, meg is mutatta, ha másként nem ment, kicsit zsörtölt, kicsit toporzékolt, aztán elment, hagyta Švejket dolgozni, ebédre volt finom leves, éjszaka volt meleg ölelés, mi kell még a boldogsághoz? Talán egy korsó igazi sör. Erről beszélt hát az őrmester, gondolta, igaza volt, a jó őrmesternek mindig igaza van.

Ma sem tudjuk pontosan, miért nem lett Švejkből hóstáti gazda, pedig minden adottsága megvolt hozzá, idővel tűrhető sört is főztek Kolozsvárott, az asszony férje sem jelentkezett Barguzinból – vagy honnan, a magyar nyelv pedig semmivel sem nehezebb egy derék cseh katonának, mint a cseh nyelv egy vitéz magyarnak. Trianont az erdélyi magyarok elég hamar megszokták, ha nem is nyugodtak bele teljesen, mert az ördög nem alszik. Állt az asszony egy reggel a tornácon, és azt mondta Švejknek, kimész oda a cserjésbe, és kiásol tíz vackorcsemetét, most van annak az ideje, és némileg hasonlított a hangja az őrmesterére. Elég hamar megtalálta ezt a hangfekvést meg hordozást. Dolog van, érezte Švejk, akarta is mondani, egyre több a dolog, semmi más nincs tulajdonképpen, pirkadattól estig mondják, hogy ide mész, meg oda, ezt csinálod, meg azt, a szádat befogod, te rohadt kisantanti kisanti, ez sem jó, az sem jó, a leves hígul, a bab egyre apróbb, a káposzta nyüves, a krumpli fagyott, viszont a csülök egyre kisebb, soványodik az is, meg rövidül. Aztán egy éjjel az asszony már nem engedte maga mellé az ágyba, kiabált egy erőset, rikácsolt, mutatta, hogy beteg. Az a nap is elkövetkezett, amikor megint az istállóban kellett hálnia, mert az asszony annyira beteg volt. A sörszagú ágyék egyre távolibb élmény volt, mintha nem lett volna sosem, vagy csak olyan savanyú, mint a fehérbor, amitől a gyomra lángol egész nap. Sikoltozik éjjel az asszony erősen, annyira beteg, talán orvost kellene hívni, nappal is csak visít rá, ha meglátja, egészen megváltozott a hangja az utóbbi időben, ilyen a betegség. Nem éppen úgy visít, mint a srapnel, ez megnyugtató, bár lehet, hogy a srapnel fütyül csak, aztán kivirágzik, mint a csillagszóró karácsonykor.

Hogy ezért-e vagy valami más okból, de Švejk megtalálta a kocsmát, egész pontosan mind a kettőt, mert egy olyan utcába vezérelte a végzet, ahol kettő volt, rendes utca sarkán kocsma van, akármerre induljon is el az ember, túl nagy baja nem eshet. Pivo, mondta Švejk, de nem értette senki, rada, ležák, de ilyenek nem voltak, csak valami egészen büdös pálinka, amiből töltöttek böcsülettel neki, utólag már nem is emlékezett, hogy miért kapta a monoklit, biztos mondott valamit, amit nem kellett volna. Az asszony adta a másodikat a seprűnyéllel, mert azt megérdemelte, ilyen ez a nősülés, gondolta. De azért minden második nap elment a kocsmába, hogy a világ állapotáról tájékozódjék, többet nem bántották, sör nem volt, a hangulat jóságosan emelkedett, ha értette volna, miről beszélnek, azt nem adta volna egy vak lóért. Azt viszont pontosan látta, hogy amikor egy román őrmester közelít, akkor halkabban mondják ki a Horthy admirális nevét. Úgy kell dülöngélni, mint a román őrmester, gondolta, nem lehet ebből nagy baj, ez a világ ilyen, csak az asszony ne ordítana úgy, még szerencse, hogy keveset ért belőle.

Csemetefákat hozol, mondta az asszony azon a kormos téli reggelen, mutatta is, hogy honnan, valahol messze, arra vannak, mutatta azt is, hogy milyen kell, nem baj, hogy már a tegnap is hozott, ma is kell. Elindult Švejk, a félig fagyott földön még lehetett járni, és ment a régi györgyfalvi lőtér felé, ahol a bozótos kezdődött, arra voltak a vackorcsemeték, azokból kellett hoznia tízet, hogy oltsanak bele mézkörtét, amit a piacon el lehet majd adni, vagy pálinkát is főzhet a gazda belőle, abból van a nyereség. Ment, mendegélt, egyszer még visszanézett a Szent Mihály-templom tornyára, karcsú, igen, Prágában is volt ilyen régebben, nem is egy. A lőtér szélén megállt, ott voltak a vackorcsemeték, övéből előhúzta a gyalogsági ásót, ez megmaradt, úgy szerette, mint egy régi cimborát, jó szerszám, sosem hagyta cserben. A lőtér másik végéből valami román katonák ordítozni kezdtek rá, de ő románul nem tudott, baráti népek, gondolta, és belevágta az ásót az első csemete melletti földbe, rá is taposott a kihajlított acélperemre. A föld agyagos volt, nem engedett, újat fogott, gyökerek mindenütt, megint dolgozni kell, a fene megeszi, lihegett. A katonák ott messze csak nem hagyták abba a kiabálást, mindig sok az ordítozás a seregben, el is indultak feléje rohanvást, sietni kell, gondolta Švejk, ezek még akarni fognak tőle valamit. Egyetlen csemetét sikerült kiásnia csak, rossz a föld. Olyan erővel és indulattal vágta bele az ásót megint, hogy visszapattant, kő lesz itt, gondolta, de nem hagyta magát, megint belevágta, rá is taposott, mintha még mindig jó súlyban volna, mint egy köpcös katona, akinek a kilencven kilója megteszi a magáét. Felnézett, hogy hol tartanak a románok a rohanásban, de le voltak lassulva egészen, álltak csak a reggeli párában széles arcvonalba fejlődve, az ordításuk felragadt a kékes égboltra, melyen keskeny palló vezetett át, az őrmester sétált ott díszruhában, kivikszolt csizmában, magyaros bajuszkötővel: Švejk, maga hülye, hát mondtam én magának, hogy nősüljön meg?!

A robbanást nem hallotta, az már nem tartozott rá. Megírták a kolozsvári lapok, újabb szerencsétlenség a györgyfalvi lőtéren, fel nem robbant gránátot talált egy férfi, hiába mondták neki, hogy ne bántsa, ahogy annyi embernek mondták hiába.

Sörszagot érzett, mint a harctéren, ha közel került az arcához a gyalogsági ásó nyele.