A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Frans de Waal: Different: Gender Through the Eyes of a Primatologist
W. W. Norton & Company, New York, 2022

Copyright © 2022 by Frans de Waal
All Rights Reserved

Hungarian translation © 2023 Sóskuthy György
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Gerhes Gábor
A borító Aloys Zötl Der Hulock (Bestiarium, 1835) című festményének felhasználásával készült

ISBN 978 963 355 886 7

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Elekes Dóra
Szerkesztette Györe Borbála
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte dr. Szabó Dóra
A szöveget gondozta Pávay Andrea és Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

1. Játék az élet
Hogyan játszanak a fiúk, a lányok és más főemlősök?

2. Gender
Identitás és önszocializáció

3. Hat fiú
Gyerekkor lánytestvér nélkül Hollandiában

4. A rossz metafora
Túlzó állítások a főemlősök patriarchizmusáról

5. A bonobónővériség
Visszatérés az elfeledett emberszabásúhoz

6. Szexuális jelzések
A nemi szervektől az arcon át a szépségig

7. A párzási játék
A szemérmes nő mítosza

8. Erőszak
Nemi erőszak, gyilkosság és a háború kutyái

9. Alfák
A dominancia és a hatalom közötti különbség

10. A béke megőrzése
Azonos neműek rivalizálása, barátsága és együttműködése

11. Az utódok felnevelése
Anyai és apai gondoskodás

12. Szex azonos neműek között
Állatok szivárványos zászlóval

13. A dualizmus problémája
Elme, agy és test egysége

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bibliográfia

Név- és tárgymutató

Képmelléklet

A szerzőről

Catherine-nek, akivel más lett a világ

Bevezetés

Pályafutásom legszomorúbb napja egy telefonhívással kezdődött: arról értesítettek, hogy két vetélytársa kegyetlenül rátámadt a kedvenc hím csimpánzomra. Kerékpárra pattantam, és a Royal Burgers állatkertbe siettem, ahol Luitot vértócsában ülve találtam, fejét csüggedten támasztotta éjszakai ketrece rácsainak. Általában nem fejezte ki az érzéseit, most azonban nagyot sóhajtott, amikor megsimogattam a fejét. De már késő volt. Még aznap meghalt a műtőasztalon.

A hím csimpánzok rivalizálása olyannyira elmérgesedhet, hogy meg is ölhetik egymást – és nem csak az állatkertben. Tucatnyi beszámoló van arról, hogy a vadonban magas rangú hímeket öltek meg, ugyanilyen hatalmi harcok során. Miközben a vezető pozícióért versengenek, a hímek opportunista módon szövetségeket kötnek és szakítanak meg, elárulják egymást és támadásokat terveznek. Igen, terveznek, mert nem véletlen, hogy a Luit elleni támadás az éjszakai szálláson történt, ahol a három felnőtt hím a kolónia többi tagjától elkülönítve élt. A világ legismertebb csimpánzkolóniájának otthont adó nagy, erdős szigeten másképp is alakulhattak volna a dolgok. A nőstény csimpánzok nem haboznak félbeszakítani a rivális hímek összecsapásait. Mama, az alfanőstény ugyan nem tudta megakadályozni a hímek szervezkedését, de a vérontásnál egyértelműen meghúzta a határt. Ha jelen lett volna azon az éjszakán, kétségtelenül odahívta volna minden szövetségesét, hogy lépjenek közbe.

Luit korai halála mélyen megrázott. Nagyon barátságos vezető volt, békét és harmóniát teremtett. Mélységesen csalódott is voltam. Egészen addig a csaták, amelyeknek tanúja voltam, mindig megbékéléssel végződtek. A riválisok minden csetepaté után megcsókolták egymást és ölelkeztek, és tökéletesen tudták kezelni a nézeteltéréseiket. Legalábbis így gondoltam. A felnőtt hím csimpánzok a legtöbbször barátként viselkednek, kurkásszák egymást, még ha szórakozásból verekednek is olykor. Ez a katasztrofális összecsapás azonban megtanított arra, hogy a dolgok ellenőrizhetetlenné válhatnak, és hogy ugyanezek a hímek képesek szándékosan megölni egymást. A terepen dolgozó kutatók hasonló hangnemben írtak az erdei támadásokról. Eléggé szándékosnak tűnnek ahhoz, hogy „gyilkosságként” emlegessék őket.

A hím csimpánzok rendkívül heves agressziójának megvan a női megfelelője is. A nőstények dühét kiváltó körülmények azonban egészen mások. Még a legnagyobb hím is tisztában van azzal, hogy minden anya tomboló hurrikánná válik, ha bárki egy ujjal is az utódaihoz nyúl. Olyan vakmerő és vad lesz, hogy semmi sem állíthatja meg. Az emberszabású majomanya sokkal vadabbul védelmezi a kicsinyeit, mint ahogy önmagát védené. Az anyai védelmezés annyira univerzális emlőstulajdonság, hogy gyakran viccelődünk is vele – Sarah Palin, az amerikai alelnökjelölt például Grizzlymamának nevezte magát. Gary Larson is erre a tulajdonságra gondolt, amikor karikatúrát rajzolt, amelyen egy aktatáskás üzletember lép be egy liftbe, amelyben hátul egy nagy és egy kis medve áll. A képaláírás így szól: „A tragédia akkor következett be, amikor Conroy, akinek a munkán járt az agya, a liftbe lépve egy nőstény grizzly és a kölyke közé állt.”

A thaiföldi dzsungelben élő fandik – vadászok, akik a régi időkben vad elefántokat fogtak be a fakitermelési munkákhoz – legnagyobb félelme nem az volt, hogy egy bikát ejtenek csapdába. Egy, a kötelekbe gabalyodott nagy bika jóval kisebb veszélyt jelentett, mint egy kis borjú, amelyet akkor fogtak el, amikor az anyja hallótávolságon belül volt. Jó néhány fandi vesztette életét felbőszült elefánttehenek miatt.1

A mi fajunknál az anya annyira kiszámíthatóan védelmezi a gyermekeit, hogy az Ószövetség szerint Salamon király ki is használta ezt. Amikor két nő fordult hozzá, akik mindketten azt állították egy gyermekről, hogy az az övé, a király kardot kért. Azt javasolta, hogy vágják ketté a gyermeket, így mindkét nő megkaphatja a felét. Az egyik nő elfogadta az ítéletet, a másik nem, és inkább azért könyörgött, hogy adják a gyermeket a másiknak. A király ebből jött rá, hogy melyikük az igazi anya. Ahogy Agatha Christie brit krimiírónő fogalmazott: „Egy anya gyermeke iránti szeretete semmi máshoz sem hasonlítható a világon. Nem ismer törvényt, nem ismer szánalmat, bármire képes, és könyörtelenül letarol mindent, ami az útjába áll.”2

Miközben csodáljuk az anyákat, akik kiállnak gyermekeikért, a férfiúi harciasságot rossz szemmel nézzük. A fiúk és a férfiak gyakran keverednek összecsapásokba, keménykednek, elrejtik a sebezhetőségüket és keresik a veszélyt. Nem mindenki kedveli ezt a férfiakban, és egyes szakértők helytelenítik is az efféle viselkedést. Amikor azt mondják, hogy a férfiak viselkedését a „hagyományos férfiasság ideológiája” táplálja, ezt aligha szánják bóknak. Egy 2018-as tanulmányban az Amerikai Pszichológiai Társaság úgy definiálta ezt az ideológiát, mint ami „a nőellenesség, a teljesítmény, a gyengeség látszatának kerülése, valamint a kaland, a kockázat és az erőszak körül forog”. Az APT kísérlete, hogy megszabadítsa a férfiakat ettől az ideológiától, újjáélesztette a „toxikus maszkulinitásról” szóló vitát, ugyanakkor sokakból ellenérzéseket is kiváltott a tipikus férfiviselkedés általános elítélése miatt.3

Könnyű belátni, miért értékeljük annyira különbözően a férfi- és a női agresszió mintáit: csak az előbbi okoz gondokat a társadalomban. Luit halálától elborzadva nem akarom a férfirivalizálást ártalmatlan időtöltésként ábrázolni. De honnan vesszük, hogy ezt a viselkedést bizonyos ideológiák hozták létre? Valami nagyon nagy horderejű dolgot feltételezünk ezzel: azt, hogy a saját viselkedésünk urai és tervezői vagyunk. Ám ha ez igaz volna, nem kellene-e különböznie a viselkedésünknek más fajok viselkedésétől? Merthogy nem sok köztük a különbség. A legtöbb emlős hímjei a státusz vagy terület megszerzésére és megtartására törekszenek, míg a nőstények hevesen védik a kicsinyeiket. Akár helyeseljük ezt a viselkedést, akár nem, nem nehéz belátni, hogyan fejlődött ki. Mindkét nem esetében igaz, hogy mindig is ez volt a belépőjegyük a genetikai örökségük biztosításához.

Az ideológiának vajmi kevés köze van ehhez.

Az állati és emberi viselkedés nemi különbségei olyan kérdéseket vetnek fel, amelyek szinte minden, az emberi nemmel kapcsolatos vita középpontjában állnak. Vajon a férfiak és a nők viselkedése közti különbség eredete biológiai vagy kulturális? Mennyire különböznek valójában? És vajon csak két nem – két gender, azaz társadalmi nem – létezik, vagy van több is?

Mielőtt azonban belemerülnék a témába, hadd tisztázzam, miért érdekel ez a kérdés, és mi az álláspontom. Nem az a célom, hogy főemlősörökségünk ismertetésével igazoljam az emberek között fennálló nemi kapcsolatokat; és azt sem gondolom, hogy minden rendben van úgy, ahogy van. Tisztában vagyok vele, hogy a nemek nem egyenlők, és amióta csak az eszemet tudom, soha nem is voltak egyenlők. A nők a társadalmunkban, ahogy szinte minden más társadalomban is, hátrányos helyzetben vannak. Minden, a helyzetüket javító lépésért meg kell küzdeniük, legyen szó az oktatáshoz való jogról, a szavazati jogról, a törvényes abortuszról vagy éppen az egyenlő bérezésről. Márpedig ezek nem kis lépések. Egyes jogokat csak nemrég sikerült megszerezniük, mások esetében továbbra is ellenállnak a követeléseiknek, és olyanok is vannak, amelyeket már megkaptak ugyan, de most újra támadásoknak vannak kitéve. Mindezt rendkívül igazságtalannak, magamat pedig feministának tartom.

A nők veleszületett képességeinek megvetése Nyugaton legalább két évezredes hagyományra tekint vissza. A nemek közötti egyenlőtlenség indoklásában mindig is helyet kapott. A 19. századi német filozófus, Arthur Schopenhauer például úgy vélte, hogy a nők egész életükben gyermekek maradnak, akik a jelenben élnek, miközben a férfiak képesek előre gondolkodni. Egy másik német filozófus, Georg Wilhelm Friedrich Hegel úgy vélte, hogy „a férfiak az állatoknak, míg a nők a növényeknek felelnek meg”.4 Ne kérdezzék tőlem, hogy Hegel mire gondolt, de ahogy Mary Midgley brit erkölcsfilozófus megjegyezte, amikor a nőkről volt szó, a nyugati gondolkodás legnagyobb alakjai is végtelenül ostoba eszmefuttatásokat produkáltak. A más kérdésekben szokásos véleménykülönbségüknek nyoma sincs: „Nem sok olyan dolog lehet, amelyben Freud, Nietzsche, Rousseau és Schopenhauer szívélyesen egyetértene egymással éppúgy, mint Arisztotelésszel, Szent Pállal és Aquinói Szent Tamással, de a nőkről alkotott nézeteik rendkívül közel állnak egymáshoz.”5

Még szeretett Charles Darwinom sem volt kivétel e hagyomány alól. A Caroline Kennard amerikai nőjogi aktivistának írt egyik levelében Darwin így vélekedett a nőkről: „Számomra úgy tűnik, az öröklés törvényei miatt nagy nehézséget jelent, hogy a férfiakkal intellektuálisan egyenrangúvá váljanak.”6

Mindezt egy olyan korban írta, amikor az oktatásban mutatkozó egyenlőtlenségek könnyen megmagyarázhatták az általa látni vélt intellektuális különbségeket. Ami pedig Darwin „öröklési törvényeit” illeti, csak annyit mondhatok, hogy egész pályafutásomat az állati intelligencia tanulmányozásának szenteltem, és soha nem vettem észre különbséget a nemek között. Mindkét oldalon vannak zseniális és kevésbé zseniális egyedek, de az általam és mások által végzett több száz kutatás nem mutatott ki kognitív eltéréseket. Bár viselkedésbeli különbségek bőven akadnak a főemlős hímek és nőstények között, mentális képességeik fejlődése nem mutat eltérést. Ha elég nagy mintán vizsgálják őket, a mi fajunknál még hagyományosan az egyik nemhez kötött kognitív területek, például a matematikai képességek sem bizonyulnak nemek szerint megkülönböztethetőnek.7 A modern tudomány nem támasztja alá azt az elképzelést, hogy az egyik nem mentálisan felsőbbrendű lenne.

A második tisztázandó kérdés a főemlőstársainkról alkotott sztereotipikus kép, amelyet néha az emberi társadalomban tapasztalható egyenlőtlenségek védelmében emlegetnek fel. Az általánosan elterjedt nézet szerint a hím majomfőnök „birtokolja” a nőstényeket, akiknek azzal telik az élete, hogy nevelik az utódokat és követik a parancsait. Ennek a nézetnek a legfőbb ihletője egy egy évszázaddal ezelőtt készült, a páviánokat leíró tanulmány volt, amely – ezt majd kifejtem – súlyos hibákat vétett, és amelyből egy kétes metafora is született.8 Sajnos ez a nézet a közvéleményben mély gyökeret eresztett, amelyet az azóta összegyűjtött, vele ellentétes információk ellenére is lehetetlennek bizonyult eltávolítani. Azt, hogy a férfi-felsőbbrendűség a természet rendje, az előző évszázadban számos népszerű ismeretterjesztő író jelentette ki újra meg újra, Arnold Ludwig amerikai pszichiáter még 2002-es, King of the Mountain (A hegy királya) című könyvében is ezt állítja:

A legtöbb ember társadalmilag, pszichológiailag és biológiailag is úgy van programozva, hogy a közösségi életét egyetlen domináns férfialak irányítsa. Ez a programozás nagymértékben megfelel annak, ahogyan majdnem az összes emberszerű főemlős társadalmat vezetik.9

E könyvvel az egyik célom az, hogy megszabadítsam az olvasókat a kötelező férfi főúr gondolatától. Az a bizonyos főemlőstanulmány egy olyan fajra vonatkozott, amelyhez nem is állunk különösebben közel. Az emberszabásúak (nagy testű, farok nélküli főemlősök) kicsiny családjába tartozunk, nem pedig a páviánokhoz hasonló majmokéba. Legközelebbi rokonainkat, az emberszabású majmokat tanulmányozva árnyaltabb kép rajzolódik ki, amelyben a hímek az elképzeltnél jóval kevesebb ellenőrzést gyakorolnak.

Míg tagadhatatlan, hogy a hím főemlősök lehetnek zsarnokoskodó természetűek, nem árt tisztában lenni azzal is, hogy agresszivitásukat és méretbeli előnyüket nem azért szerezték, hogy a nőstények fölött uralkodjanak. Nem erről szól az életük. Az ökológiai igényeket figyelembe véve a nőstények úgy fejlődtek ki, hogy ideális nagyságúak legyenek. Az általuk gyűjtött táplálék, az általuk megtett távolság, az általuk felnevelt utódok száma és a ragadozók elől való kitérés tekintetében optimális a testük. De a hímeket az evolúció arra késztette, hogy az egymással vívott harcok hatékonyságát növelendő eltérjenek ettől az ideáltól.10 Minél intenzívebb közöttük a versengés, annál lenyűgözőbbek a testi tulajdonságaik. Egyes fajok, például a gorilla hím egyede kétszer akkora, mint a nőstény. Mivel a hímek harcának az a lényege, hogy hozzáférjenek a nőstényekhez, akikkel szaporodni akarnak, a hímeknek soha nem az a céljuk, hogy kárt tegyenek bennük vagy elvegyék a táplálékukat. Valójában a legtöbb nőstény főemlős nagyfokú önállóságot élvez, egész nap maguk keresgélik az ennivalót és élvezik egymás társaságát, míg a hímek, mondhatni, elhanyagolható szerepet játszanak a mindennapjaikban. A főemlősök tipikus társadalma alapvetően egy nőstény rokoni hálózat, amelyet az idősebb matriarchák irányítanak.

A fent említett gondolkodásmódot tükrözte Az oroszlánkirály is. A filmben a hím oroszlánt ábrázolják főnökként – mert a legtöbb ember nem is tudja másképp elképzelni a királyságot. A következő királlyá váló kölyök, Szimba anyja alig játszik szerepet. Bár igaz, hogy a hím oroszlánok nagyobbak és erősebbek a nőstényeknél, mégsem játszanak központi szerepet a falka életében. A falka lényegében egy női testvériség, amely a vadászat és az utódgondozás nagy részét végzi. A hímek csak néhány évig maradnak velük, aztán az érkező riválisok elzavarják őket. Ahogy a világ egyik vezető oroszlánszakértője, Craig Packer fogalmaz: „A nőstények alkotják a magot. Ők a falka szíve és lelke. A hímek jönnek-mennek.”11

A mainstream média felszínes képet mutat a más fajokhoz való hasonlóságunkról. A mélyebb összefüggés azonban egészen más. Az állatvilágban kifejezetten jelentős különbségek lehetnek a nemek viselkedése között, még ha nem is feltétlenül úgy, ahogyan azt várnánk. Ráadásul sok főemlős rendelkezik azzal, amit én potenciáloknak nevezek: ritkán kifejezésre jutó vagy nehezen látható képességekkel. Jó példa erre a nőstény vezetői képesség, amelyről legutóbbi, Mama utolsó ölelése című könyvemben a Burgers állatkert régóta uralkodó alfanősténye kapcsán írtam. Mama abszolút központi szerepet töltött be a szociális életben, még ha a harcok kimenetele alapján alulmaradt is a vezérhímekkel szemben. A legidősebb hím szintén a vezérhímek alatt állt, pedig ő is Mamáéhoz hasonló, központi szerepet játszott a kolónia életében. Annak megértéséhez, hogy ez a két idősödő emberszabású hogyan vezetett együtt egy nagy csimpánzkolóniát, a testi dominancián túl azt is meg kell vizsgálni, ki hozza a közösséget érintő, fontos döntéseket. Meg kell különböztetnünk a politikai hatalmat a dominanciától. A mi társadalmainkban senki sem téveszti össze a hatalmat az izomerővel, és ugyanez más főemlősök társadalmaira is érvényes.12

Egy másik potenciál a hím főemlősök gondozási képessége. Néha bepillantást nyerhetünk ebbe az anya halála után, amikor hirtelen egy árva nyöszörögve követeli a figyelmet. A vadon élő felnőtt hím csimpánzokról ismert, hogy örökbe fogadnak egy kölyköt, és szeretettel gondoskodnak róla, néha éveken át. A hím lelassítja járását az örökbe fogadott kicsi kedvéért, megkeresi, ha elveszett, és ugyanolyan védelmező, mint bármelyik anya. Mivel a tudósok hajlamosak a tipikus viselkedésre összpontosítani, nem mindig foglalkozunk ezekkel a potenciálokkal. Pedig az emberi nemi szerepek vonatkozásában sem elhanyagolhatók, hiszen változó társadalomban élünk, amely komolyan próbára teszi fajunk képességeinek korlátait. Minden okunk megvan tehát arra, hogy megnézzük, mit tudhatunk meg magunkról a más főemlősökkel való összehasonlításból.13

Még akik kételkednek is az evolúciós magyarázatokban, és úgy gondolják, hogy ránk nem ugyanazok a szabályok vonatkoznak, azoknak is el kell ismerniük egy, a természetes szelekcióval kapcsolatos alapvető igazságot. Egyetlen, jelenleg a Földön élő ember sem juthatott volna idáig, ha nincsenek olyan elődeink, akik életben maradnak és szaporodnak. Minden ősünknek lett gyermeke, és sikeresen fel is nevelte, vagy segített másoknak az utódok felnevelésében. Ez alól a szabály alól nincs kivétel, mert akiknek ez nem sikerült, azok nem ősei senkinek.

A génjeik hiányoznak a génállományból.

A modern társadalom készen áll a nemek közötti hatalmi és kiváltságbeli különbségek korrekciójára. A nők azonban nem tudják ezt egyedül megvalósítani. A nemi szerepek annyira összefonódnak, hogy a férfiaknak és a nőknek egyszerre kell megváltozniuk. E kiigazítások némelyike már folyamatban van. Látom, hogy a fiatalabb nemzedék egy sor dolgot egészen másképp csinál, mint a sajátom, például a férfiak nagyobb mértékben vesznek részt a szülői feladatokban, a nők pedig betörnek a férfiak által dominált munkahelyekre. A megoldás a férfiak bevonása a változás folyamatába. Ezért berzenkedem az olyan általánosításoktól, mint például azok, amelyek a férfiakat hibáztatják mindenért, ami rossz a világban. A férfiasság bizonyos megnyilvánulásait „mérgezőnek” nevezni… nos, én nem így képzelem el a feminizmust. Mi értelme egy egész nemet megbélyegezni? Egyetértek Meryl Streep amerikai színésznővel, aki ezt feleslegesnek vélte: „Bántjuk a fiainkat azzal, hogy valamit mérgező férfiasságnak nevezünk. A nők is tudnak kurvára mérgezőek lenni… Az emberek mérgezőek.”14

Szinte lehetetlen kiderítenünk, honnan ered a legtöbb, a mindennapi életben megfigyelhető emberi nemi különbség. Elvégre a kultúránk folyamatos nyomást gyakorol mind a férfiakra, mind a nőkre. Mindenkinek be kell állnia a sorba, és meg kell felelnie a férfiasság és a nőiesség szabályainak. Vajon így hozzuk létre a gendereket, és vajon a gender felváltotta a biológiai nemet? Ez a magyarázat azonban nem teljes. Más főemlősökre nem érvényesek a mi nemi normáink, mégis gyakran úgy viselkednek, mint mi, mi pedig úgy, mint ők. Bár az ő viselkedésük is követhet szociális normákat, ezek a normák, ha vannak, az ő kultúrájukból erednek, nem a miénkből. Valószínűbb tehát, hogy a viselkedésük és a miénk közötti hasonlóságok eredete biológiai.

Más főemlősök tükröt tartanak elénk, ami lehetővé teszi számunkra, hogy más megvilágításban lássuk a gender kérdését. Ők azonban nem mi vagyunk, ezért csak összehasonlítást kínálnak, nem pedig követendő mintát. Azért teszem hozzá ezt a minősítést, mert a tényszerű kijelentéseket néha előíró jellegűnek tekintik, pedig nem azok. Az emberek nehezen képesek úgy elgondolkodni más főemlősök leírásain, hogy azokat közben nem vonatkoztatják saját magukra. Dicsérik őket, ha olyan módon viselkednek, amit helyeselnek, és felháborodnak, ha olyan dolgokat tesznek, amelyeket nem szívesen látnak. Mivel két olyan majomfajt tanulmányozok, amelyeknél a nemek közötti viszony gyökeresen különböző, amikor róluk beszélek, azonnal érzékelem ezeket a reakciókat a hallgatóságomban. Az emberek néha úgy reagálnak, mintha a leírásaimmal egyben helyeselném is azt, amiről szó van. Amikor a csimpánzokról beszélek, azt gondolják, hogy biztosan a hímek hatalmának és brutalitásának a híve vagyok. Mintha azt gondolnám, mennyire jó lenne, ha a férfiak is így viselkednének! Amikor pedig a bonobók társadalmi életét mutatom be, a hallgatóim biztosak benne, hogy az erotikában és a nők általi irányításban lelem örömömet. A valóságban mind a bonobókat, mind a csimpánzokat kedvelem, és egyformán lenyűgözőnek találom őket. Az emberi viselkedés más-más oldalaira mutatnak rá. Mindkét emberszabásúból van bennünk valamennyi, de emellett több millió évünk volt arra, hogy kialakítsuk a saját, egyedi vonásainkat is.

Az emberek felháborodásának példájaként hadd emlékeztessem önöket arra az esetre, amikor még fiatalemberként előadást tartottam a Burgers állatkertben az általam ott tanulmányozott csimpánzokról. A legkülönfélébb embereknek beszéltem, a pékek céhétől kezdve a rendőrakadémia hallgatóin át a tanárokig és a gyerekekig. Mindannyiuknak tetszettek a történeteim, egészen addig a napig, amíg egy ügyvédnőkből álló csoport nem érkezett. Ők kifejezetten elégedetlenek voltak a mondandómmal, sőt „szexistának” neveztek, ami éppen akkoriban vált gyakorta emlegetett váddá. De honnan következtethettek erre, amikor egy szót sem szóltam az emberi viselkedésről?

Leírtam, hogy miben különböznek a hím és a nőstény csimpánzok. A hímek látványos erőfitogtató pózokat mutatnak be, amivel kifejezik hatalomvágyukat. Stratégikusak, mindig megtervezik a következő lépésüket. A nőstények ezzel szemben idejük nagy részét kurkászással és társasági élettel töltik. A kapcsolatokra és a családra összpontosítanak. Büszkén mutattam be a képeket a kolónia legújabb bébijeiről is. De a hallgatóim nem voltak olyan hangulatban, hogy hagyják magukat elbűvölni néhány kiscsimpánztól.

Az előadás után az ügyvédek azt kérdezték tőlem, hogyan lehetek ennyire biztos abban, hogy a hímek dominálnak. Miért nem lehet ez fordítva, kérdezték. Talán helytelen elképzeléseim vannak a dominanciáról, mondták. Bár elmeséltem, hogy láttam, amint a hímek nyerik meg az összecsapásokat, a valóságban, vélekedtek, könnyen lehet, hogy a nőstények nyertek. Miután sok-sok napot és több ezer órát töltöttem a csimpánzokkal, olyan emberek akartak kijavítani, akik alig tudtak megkülönböztetni egy csimpánzt egy gorillától! Bár az én tudományterületemen nincs hiány női szakértőkből, még soha nem hallottam, hogy a csimpánzokat másként jellemeznék, mint hímdominanciájúnak. Ez csak a fizikai fölényükre utal, ami persze eléggé korlátozó szemszög, mégis sokatmondó. A hím csimpánzok nehezebbek, mint a nőstények, és testépítőkhöz hasonló alkatúak, hatalmas karjuk, válluk és vastag nyakuk van. Emellett hosszú, szinte a leopárdokéhoz hasonló agyarakkal vannak felfegyverezve, amelyek a nőstényeknél hiányoznak. A nőstények nem jelentenek fizikai kihívást a hímek számára. Kivéve, ha a nőstények összefognak.

Ugyanazon a napon később, a csimpánzszigeten tett látogatás során az ügyvédcsoport kénytelen volt némileg módosítani a véleményén, miután a saját szemükkel láttak néhány, az álláspontomat alátámasztó esetet. De ez mit sem javított a hangulatukon.

Sok évvel később, amikor már főként a bonobókkal foglalkoztam és róluk tartottam előadásokat, ennek az ellenkezője történt. A csimpánzok és a bonobók is emberszabásúak, és genetikailag mindketten igen közel állnak hozzánk, de a viselkedésük meglepően különböző. A csimpánztársadalom agresszív, territoriális, és a hímek irányítják. A bonobók békések, szeximádók, és a társadalmukat a nőstények uralják. Lehet-e ennél különbözőbb két emberszabású közösség? A bonobók megcáfolják azt az elképzelést, hogy minél többet tudunk meg főemlős társainkról, annál nagyobb igazolást nyernek a nemi sztereotípiák. Azon tudósként, aki a „szeretkezz, ne háborúzz” főemlősök nevet adta nekik, ezzel a sorral nyitottam a fajról írt első ismeretterjesztő cikkemet: „A történelem azon fordulópontján, amikor a nők a férfiakkal való egyenlőségre törekszenek, a tudomány megkésett ajándékot kínál a feminista mozgalomnak.” Ez 1995-ben történt.15

A közönség lelkesen éljenzi a bonobókat. Szeretik őket, mert úgy érzik, fényt hoznak egy olyan korban, amikor a biológia sötétnek tűnik számukra. Alice Walker írónő a By the Light of My Father’s Smile (Apám mosolyának fényénél) című regényét a bonobókkal való közeli rokonságunknak ajánlotta, Maureen Dowd, a The New York Times újságírója pedig egy alkalommal politikai kommentárt fűzött a bonobók közti egyenlőség ethoszának dicséretéhez. A bonobókat a hímek és nőstények közötti dominancia felcserélése és hihetetlenül változatos szexuális életük miatt „politikailag korrekt főemlősöknek” nevezték. Minden partnerkombinációban csinálják, nem csak hímek a nőstényekkel. Mindig szívesen beszélek e hippi rokonainkról, de nem hiszem, hogy hagynunk kellene, hogy az evolúciós összehasonlításokat eltorzítsák a vágyálmaink. Nem tehetjük meg, hogy körülnézünk az állatvilágban, és kiszemezgetjük, mely fajok tetszenek nekünk a legjobban.

Ha van két olyan emberszabású rokonunk, akik egyformán közel állnak hozzánk, akkor a nemek közötti kapcsolatról szóló vitáink szempontjából is ugyanolyan fontosaknak kell lenniük. Ez a könyv mindkettővel kiemelten foglalkozik, még akkor is, ha a csimpánzokat sokkal régebb óta ismeri és többet tanulmányozta a tudomány. Kevesebb figyelmet fogok szentelni más főemlősöknek, például a velünk távolabbi rokonságban álló majomfajoknak.

A nemek közötti különbségek témája így vagy úgy, de mindenkit érzékenyen érint. Olyan terület ez, amelyről mindenkinek határozott véleménye van, holott az állatok viselkedését általában nem szoktuk bírálni. A primatológusok igyekeznek nem ítélkezni. Nem mindig sikerül, de soha nem minősítünk egy viselkedést helyesnek vagy helytelennek. A munkánknak óhatatlanul része az értelmezés, de senki nem fogja azt hallani tőlünk, hogy a hímek viselkedését olyan kifejezéssel illetnénk, mint a visszataszító, vagy hogy egy faj nőstényeit gonosznak neveznénk. Elfogadjuk a viselkedésüket. Ennek a hozzáállásnak nagy hagyománya van a természettudósok körében. Még ha a hím imádkozó sáska szó szerint is elveszti a fejét kopuláció közben, senki sem fogja ezért a nőstényt hibáztatni. Ugyanígy és ugyanebből az okból nem ítéljük el a hím szarvcsőrű madarat sem, aki agyagdarabokat hoz, hogy párja hetekre bezárkózhasson a fészekodúba. Csak azon tűnődünk, hogy miért működik így a természet.

A primatológus a társadalomra is így tekint. Nem a viselkedés kívánatosságával foglalkozunk, hanem inkább megpróbáljuk azt a lehető legjobban leírni. Kicsit olyan ez, mint az a videóparódia, amelyben David Attenborough, a brit természettudós és tévés személyiség fajunk párzási rituáléiról mesél. Miközben kanadai bárban söröző fiatalembereket látunk, Attenborough megnyugtató hangja közli, hogy „a levegő nőillattal terhes”, és „minden hím igyekszik megmutatni, milyen erős és ügyes”. A jelenet végén a „győztes” az ágyban fekszik egy nővel, aki aztán átveszi az irányítást.16

Ez a poén szexista lenne? Csak akkor, ha úgy gondoljuk, hogy bármiféle utalás a nemeket jellemző viselkedésre politikai állásfoglalást feltételez. Olyan korban élünk, amikor egyesek szisztematikusan úgy tüntetik fel a nemi különbségeket, mintha azok mindenhol jelen lennének, míg mások azzal próbálják tagadni a létezésüket, hogy értelmetlennek állítják be őket. Az első csoport a térbeli memóriában, az erkölcsi gondolkodásban vagy bármi másban mutatkozó apró különbségekbe kapaszkodik, és aránytalanul felfújja azokat. Következtetésüket gyakran felerősíti a média, amely a nemek között mutatkozó néhány százalékpontos eltérést fekete-fehér különbséggé változtatja. Egyes írók odáig mennek, hogy azt állítják, a férfiak és a nők különböző bolygókról származnak. Egy másik csoport ennek az ellenkezőjét teszi: minden olyan állítást, amely a férfiak és a nők közötti különbségről szól, tompítani igyekszik. „Ez nem érvényes mindannyiunkra” – mondják, vagy „ez csak a környezet terméke”. Az ő kulcsszavuk a szocializáció, például „a férfiak versengésre szocializálódtak” vagy „a nők arra szocializálódtak, hogy gondoskodjanak másokról”. Állításuk szerint tudják, honnan erednek a viselkedésbeli különbségek, és biztosan nem a biológiából.

Az utóbbi álláspont egyik korai képviselője Judith Butler amerikai filozófus, aki szerint a „férfi” és a „nő” pusztán mesterséges fogalmak. Egy nagy hatású, 1988-as cikkében kijelentette: „Mivel a gender nem tény, a gender különböző aktusai hozzák létre a gender eszméjét, és ezen aktusok nélkül egyáltalán nem is létezne gender.”17 Szélsőséges álláspontjával nem tudok egyetérteni. Mindazonáltal a gendert hasznos fogalomnak tartom. Minden kultúrában más-más normák, szokások és szerepek érvényesek a nemekre. A gender azokra a biológiai nemre rakódó, tanult rétegekre utal, amelyek egy nőstényt nővé, egy hímet pedig férfivá tesznek. Igaz, hogy igen nagy mértékben kulturális lények vagyunk. Sőt, tovább megyek, és ki merem jelenteni, hogy a gender fogalma más főemlősökre is alkalmazható lehet. Az emberszabásúak körülbelül tizenhat éves korukra érik el a felnőttkort, ami bőven elegendő időt ad nekik arra, hogy másoktól tanuljanak. Ha ez megváltoztatja a nemükre jellemző viselkedésüket, akkor az ő esetükben is társadalmi nemekről kell beszélnünk.

A genderek közé tartoznak a biológiai nemnek meg nem felelő identitások, például a transznemű férfi és nő. Vannak más kivételek is, mint amikor egy személy anatómiai vagy kromoszomális neme nehezen sorolható be, vagy amikor az emberek sem az egyik, sem a másik nemhez tartozóként nem azonosítják magukat. Mindazonáltal a legtöbb ember esetében egybeesik a biológiai nem és a gender. Eltérő jelentésük ellenére a két fogalom továbbra is szorosan összekapcsolódik. Emiatt a genderek közötti különbségek tárgyalása automatikusan magában foglalja a biológiai nemek közötti különbségeket is, és fordítva.

A tudomány rendkívül sokáig figyelmen kívül hagyta a nemi különbségeket, de mostanában ez kezd megváltozni. Ennek egyik oka az, hogy ez a mellőzés ártott az egészségügynek.18 A nőket régebben úgy diagnosztizálták és úgy kezelték, mint a férfiakat – mintha kis férfiak lettek volna. Arisztotelész azon megállapítása óta, hogy „a nő olyan, mint egy megcsonkított férfi”, az orvostudomány a férfitestet tekintette hivatkozási alapnak. Úgy vélték, csak annyi módosításra van szükség, hogy nők esetében a férfiak számára kifejlesztett gyógyszereket kisebb dózisban kell alkalmazni.19

A férfi- és a női test azonban korántsem egyforma. A különbségek egy része pusztán szerkezeti jellegű. A nők például nagyobb valószínűséggel szenvednek súlyos sérüléseket autóbalesetekben, mint a férfiak, ami talán a csontsűrűségbeli különbséggel magyarázható, vagy talán azzal, hogy az autóipar még mindig férfitesteken alapuló bábukat használ a töréstesztekben, márpedig ezeknek más a súlyeloszlása, mint a női testeké.20 A különbségek kiterjednek a nemspecifikus betegségekre (például a méhhel és a mellel, illetve a prosztatával kapcsolatosakra) és egyéb egészségügyi sérülékenységekre is. 2016-ban a National Institutes of Health (NIH, amerikai Nemzeti Egészségügyi Intézet) felszólította az Egyesült Államok orvostudósait, hogy kutatásaik során mindig vegyék figyelembe mindkét nemet. A NIH nemre mint biológiai változóra vonatkozó irányelve valamennyi gerinces állatra érvényes, az egerektől és a patkányoktól kezdve a majmokon át egészen az emberig. Számos betegségnél észlelhetők nemi különbségek. A nőknél például nagyobb az esély az Alzheimer-kór, a lupusz és a sclerosis multiplex kialakulására, mint a férfiaknál. A férfiaknál ezzel szemben gyakoribb a Parkinson-kór és az autisztikus spektrumzavar. Összességében a nők a szívósabb nem, tovább is élnek, mint a férfiak, és ez az eltérés a legtöbb emlősnél is megtalálható. Ezeknek a különbségeknek vajmi kevés közük van a Butler-féle „genderelmélethez”, viszont annál több a születési nemhez.21

A primatológusoknak nincs okuk arra, hogy elbagatellizálják a nemek kérdését. Vagy ezer előadáson vettem már részt primatológiai konferenciákon, mégsem hallottam még soha senkitől, hogy azt mondta volna: „Szóval követtem a hím és nőstény orangutánokat az erdőben, és feltűnően hasonlónak találtam a viselkedésüket.” Az ilyen előadó a felcsattanó harsány röhögéstől valószínűleg be sem tudná fejezni a mondandóját, tekintve hogy a legtöbb főemlősnél mennyire egyértelműek a nemek közötti viselkedésbeli különbségek. Ráadásul szeretjük is ezeket a különbségeket. Velük keressük a kenyerünket. Miattuk olyan lenyűgöző a főemlősök társas élete. A hímeknek is van célja, a nőstényeknek is van célja, a mi feladatunk pedig az, hogy megértsük a kettő közötti kölcsönhatást. A hímek és a nőstények érdekei olykor ellentétesek, de mivel egyik nem nyerheti meg az evolúciós versenyt a másik nélkül, a céljaik végül mindig találkoznak.

Nem arról van szó persze, hogy az összehasonlításaim egyértelmű válaszokat adnak. Néhány állítólagos nemi különbséget lehetetlennek bizonyul igazolni, a bizonyított különbségek pedig gyakran kevésbé érthetők, mint képzeltük. A saját fajunk főemlősökkel való összevetése során az emberi viselkedéssel kapcsolatos gazdag szakirodalmat is felhasználom. De mivel bizonyos értelemben kívülálló vagyok, így e szerint szelektálok. Nem bízom ugyanis elfogulatlanul az emberek magukra vonatkozó beszámolóiban. A társadalomtudományokban divatos lett az embereket magukról kérdezni, de én inkább visszatekintek egy régebbi korba, amikor még a tényleges viselkedést teszteltük és figyeltük meg, például azt, hogyan játszanak a gyerekek az iskolaudvaron, vagy hogyan reagálnak a sportolók, amikor nyernek vagy veszítenek. Az emberek viselkedése sokkal informatívabb és őszintébb, mint amit magukról mondanak! És persze a főemlősök viselkedésével is könnyebb összehasonlítani.22

Az emberi nemek közötti kapcsolatokról szóló értekezésem figyelmen kívül hagy néhány fontos kérdést. Mivel a primatológiai megfigyelések jelentik a kiindulópontomat, csak az azokhoz kapcsolódó emberi viselkedést veszem figyelembe, és így olyan területeket mellőzök, amelyeket nem tudok párhuzamba állítani az állatok viselkedésével, mint például a gazdasági egyenlőtlenségek, a háztartási munka, az oktatáshoz való hozzáférés és az öltözködés kulturális szabályai. Szakértelmem nem képes megvilágítani ezeket a kérdéseket.

Az, hogy a társadalmi nemek közötti egyenlőségre való törekvés sikeres lesz-e, nem a valós vagy vélt nemi különbségekről szóló örök vita kimenetelétől függ. Az egyenlőségnek nem szükséges feltétele a hasonlóság. Az emberek lehetnek különbözők, és mégis pontosan ugyanazokat a jogokat és lehetőségeket érdemlik. Annak vizsgálata tehát, hogy a nemek miként különböznek az ember és más főemlősök esetében, semmiképpen sem igazolja a fennálló helyzetet. Őszintén hiszem, hogy a nagyobb egyenlőség elérésének legjobb módja az lesz, ha többet tudunk meg a biológiánkról, ahelyett hogy megpróbálnánk a szőnyeg alá söpörni. Valójában az, hogy ezt a beszélgetést egyáltalán lefolytatjuk, egy apró biológiai találmánynak köszönhető, amely gyökeresen átalakította a társadalmat.

Az ösztrogén-/progesztintabletta, amely megakadályozza az ovulációt (a petesejtek kilökődését a petefészekből), olyan nagy hatással volt, hogy angol nyelvterületen egyszerűen csak „the pill”, azaz „a pirula” néven emlegetik (nálunk annak idején inkább antibébi-tablettaként vált ismertté – A ford.). Egyetlen más tabletta sem vívta ki magának ezt a kiváltságot. Bevezetése az 1960-as években rendkívül nagy jelentőségű pillanat volt, mivel lehetővé tette a szex és az utódnemzés szétválasztását. Az embereknek ettől kezdve lehetett kevesebb – vagy akár semennyi – gyermekük anélkül, hogy le kellett volna mondaniuk a szerelmeskedésről. A hatékony fogamzásgátlásnak köszönhettük a szexuális forradalmat, Woodstocktól a melegjogi mozgalomig. Egy csapásra megkérdőjelezte a házasság előtti és házasságon kívüli szexre vonatkozó hagyományos erkölcsöket, valamint a szexualitás számos más megnyilvánulását is. A feministák a nők szexuális élvezetekre való törekvését a nagyobb fokú függetlenség elérésének részeként kezdték látni. A nemi szerepek változása is a pirula bevezetésére vezethető vissza. Egy olyan társadalomban, amelyben a nőkre hárult a gyermekgondozás feladatainak zöme, a gyermektelenség, illetve a kevés gyermek vállalása megváltoztatta az otthonmaradás szükségességét. Az 1970-es években, miután feloldották a tablettával kapcsolatos erkölcsi korlátozásokat (például azt, hogy csak házasok kaphattak fogamzásgátlót), a nők tömegesen kezdtek belépni a munkaerőpiacra.

Nem lennék itt, hogy a piruláról beszélgessek, ha már a fogantatásom idején is létezett volna. A szüleim nem akartak nagy családot, de Hollandiának azon a részén éltek, amelyet katolikus délnek neveztek, és ahol az egyháznak óriási volt a befolyása. És az egyház ellenzett mindenféle családtervezést. A családunkban jól ismert történet, hogy anyám nem sokkal a hatodik gyermekének megszülése után dühös lett egy hozzánk látogató papra. A pap kényelmesen üldögélt, élvezte a kávéját és a szivarját, s mintegy mellékesen szóba hozta a „következőt”. Nem tudta meginni a kávét, úgy elküldték. Nem lett több testvérem. Az emberek hozzáállása már a fogamzásgátló előtt is változóban volt, de miután megérkezett, nagyon megkönnyítette a dolgokat. Az ezt követő évtizedekben a mi régiónkban is zuhanásszerűen csökkent a családok mérete.

Így tehát az emberi biológia egy aprócska módosítása alapvetően formálta át a játékteret, ami azt mutatja, hogy a biológia nem feltétlenül ellenség. Én a magam részéről úgy tekintek rá, mint a barátunkra. Az emberiségnek azért volt szüksége a pirulára, mert a terhesség megelőzésének leglogikusabb alternatív módja nem igazán működik nálunk. Egyszerűen felhagyhattunk volna a szexszel, vagy tartózkodhattunk volna tőle bizonyos időszakokban. De ez túl nagy kérés lett volna tőlünk, buja majmoktól. Azok a megoldások is megbízhatatlannak bizonyultak, amelyek azt követelik meg a férfiaktól, hogy egy pillanatra megálljanak, gondolkodjanak, és óvszert húzzanak a cselekvés előtt. Ez részben a pillanat hevéből következik, részben pedig abból, hogy arra a nemre bízza a dolgokat, amelyet nem visel meg a terhesség, így jóval kevésbé érzi kockázatosnak a viselkedését. A fogamzásgátló megváltoztatta mindezt. Az emberi biológia biológiai választ követelt. Ez továbbra is így van, még akkor is, ha újabban aggódni kezdtünk e gyógyszerek hangulatra és mentális egészségre gyakorolt mellékhatásai miatt.

Állatok vagyunk, és ezen belül a főemlősök rendjébe tartozunk. Ahogyan DNS-ünknek legalább a 96 százaléka közös a csimpánzokkal és a bonobókkal (a pontos százalékos arány egyelőre vitatott), úgy társadalmi-érzelmi jellemzőinkben is osztozunk velük. Hogy mennyi közös van bennünk, azt nem tudjuk biztosan, de sokkal kevesebb választ el minket egymástól, mint hinnénk. Miközben számos tudományág előszeretettel hangsúlyozza az emberi egyediséget és emel piedesztálra bennünket, ez a szemlélet egyre kevésbé egyeztethető össze a modern tudomány eredményeivel. Ha az emberiséget úszó jéghegynek tekintjük, akkor arra kérnek minket, hogy csak a más fajoktól való különbözőségünk fényes kis csúcsával foglalkozzunk, s hagyjuk figyelmen kívül a közös vonások felszín alatt megbúvó hatalmas tömegét. A biológia, az orvostudomány és az idegtudomány ezzel szemben inkább az egész jéghegyet szemléli. Tudják, hogy még ha az emberi agy viszonylag nagy is, szerkezetét és neurokémiáját tekintve alig különbözik egy emberszabású agyától. Ugyanazokból a részekből áll és ugyanúgy működik.

Egy, a norvég nemzeti televíziónak adott interjúm során mulatságos dolog történt velem. Miközben az empátia fejlődéséről beszéltem, az újságíró szinte mellékesen megkérdezte tőlem: „Hogy van Catherine?” Ez megdöbbentett. Ha az emberek a könyveimben szereplő emberszabásúakról kérdeznek, azzal nincs semmi gond – róluk mindig tudok mesélni. Catherine azonban a feleségem. Így csak annyit mondtam, „jól”, remélve, hogy továbblépünk. De az újságíró tovább faggatott: „Most mennyi idős?” Azt válaszoltam: „Körülbelül annyi, mint én, de miért kérdezi?” Az újságíró meglepetten felelte: „Ó, szóval ilyen sokáig élnek!” Ekkor döbbentem rá, hogy azt hitte, Catherine az egyik vizsgálati alanyom.

Rögtön beugrott, honnan ered a félreértés. Az akkori legújabb könyvemet „Catherine-nek, a kedvenc főemlősömnek” ajánlottam.

1 Játék az élet

Hogyan játszanak a fiúk, a lányok
és más főemlősök?

Egy délelőtt a távcsövemen keresztül azt láttam, ahogy Amber furcsán görnyedt testtartásban, fél karon és két lábon bicegve sétál ki a szigetre. Egy puha seprű fejét szorította a hasához az egyik kezével, pontosan úgy, ahogy a csimpánzanya tartja az önálló kapaszkodáshoz még gyenge és fejletlen újszülöttjét. Amber – nevét, ami „Borostyánt” jelent, a szeme színe után kapta – a Burgers állatkert csimpánzkolóniájának serdülő nősténye volt. Az egyik gondozó véletlenül benn felejthette a seprűt, Amber pedig kiszedte a nyelét. Időnként simogatta és tisztogatta a seprű fejét, és úgy sétálgatott vele, a derekára téve, ahogyan az idősebb utódukat hordozó anyák teszik. Éjszaka a szalmafészkében kuporodott össze vele. Hetekig maga mellett tartotta. Ahelyett, hogy más nőstények csecsemőivel anyáskodott volna, most már volt egy sajátja, még ha nem is valódi.

Amikor az emberszabásúak babát kapnak, hogy játsszanak vele, két dolog történhet. Ha egy fiatal hím kaparintja meg, széttépheti – elsősorban kíváncsiságból, hogy megnézze, mi van benne, de néha a versengés miatt is. Ha két fiatal hím egyszerre ragadja meg a babát, előfordulhat, hogy mindketten megszerzik egy részét. A hímek kezében a játékok ritkán hosszú életűek. Ha viszont a baba egy nőstény kezébe kerül, hamarosan „örökbe fogadja”, és gyengéden bánik vele. Gondoskodni fog róla.

Egy Georgia nevű fiatal nőstény csimpánz egyszer egy napok óta magával cipelt plüssmackóval ment be egy beltéri részbe. Jól ismertem, és kíváncsi voltam rá, vajon hajlandó-e megengedni, hogy megfogjam a mackóját. Nyitott tenyeremet kérlelően nyújtottam felé – ez egy olyan gesztus, amelyet a csimpánzok is használnak. Rácsok voltak közöttünk, és Georgia nem tudta eldönteni, mit tegyen. Távol tartotta tőlem a mackót. Ekkor leültem a földre, hogy lássa, nem fogok elmenni vele. Végül felém nyújtotta a macit, de továbbra is erősen fogta az egyik lábát. Hagyta, hogy megnézegessem a játékot és beszéljek hozzá, de közben feszülten figyelt. Mire visszaadtam a mackót, a bizalom e megnyilvánulása már erős kötelék lett közöttünk. Szorosan magához ölelte a mackót, de mellettem maradt.

A főemlősökkel foglalkozó szakirodalom tele van emberi gondozásban élő emberszabásúakkal – szinte kizárólag nőstényekkel –, akik a rájuk bízott játék babákat gondozzák. Mindenhová magukkal viszik és a hátukon cipelik őket, és a babák száját a mellbimbójukhoz szorítják, mintha szoptatnák; vagy Kokóhoz, a jelnyelvet használó gorillához hasonlóan egyenként jóéjt-puszit adnak a babáiknak, majd eljátsszák, hogy azok is mind megcsókolják egymást.1

Egy másik nyelvhasználó emberszabású, Washoe, a nőstény csimpánz egyszer kísérleti nyúlként használta a babáját. Amikor észrevette, hogy új lábtörlőt tettek a lakókocsijába, rémülten hátraugrott. Fogta a babáját, és biztonságos távolságból a lábtörlőre dobta. Néhány percig feszülten figyelte a helyzetet, hogy nem történik-e valami a babával, majd lekapta a szőnyegről, és alaposan megvizsgálta. Megállapította, hogy nem esett baja, megnyugodott, és ezután már át mert menni a lábtörlőn.2

Azt mondják, az emberek a játékválasztáson keresztül szocializálják a fiúkat és a lányokat. Azzal, hogy a saját előítéleteinket erőltetjük rájuk, a nemi szerepeiket is alakítjuk. Az elképzelés szerint a gyerekek „tiszta lapok”, amelyeket a környezetük tölt ki. Bár a gender sok aspektusa valóban kulturálisan meghatározott, nem mindegyik az. Mivel a játékok központi szerepet kapnak ebben a vitában, kiváló kiindulópontot kínálnak. A játékipar megmondja nekünk, hogy mire van szüksége a lányainknak és fiainknak, de még ha fel is vásárolnánk egy egész játékboltot, akkor is a gyerekeinken múlna, milyen játékokat választanának. Ez a játék szépsége: a játékoson múlik. Az a legjobb, ha egyszerűen csupán nézzük, ahogy a gyerekek szórakoztatják magukat a dolgok újrajátszásával és a képzeletükkel, és nyitottak maradunk a lehetőségre, hogy talán nem is mi formáljuk őket, hanem fordítva.

Judith Harris amerikai pszichológus radikálisan gondolkodott a szülői befolyásról: pusztán jóleső illúziónak tekintette. 1998-ban megjelent The Nurture Assumption: Why Children Turn Out The Way Of They Do (A nevelési feltételezés: Miért lesznek a gyermekek olyanok, amilyenek lesznek) című könyvében így elmélkedett: „Igen, a szülők teherautókat vesznek a fiaiknak és babákat a lányaiknak, de talán jó okuk van rá: talán a gyerekek is ezt akarják.”3

Amikor majmoknak gyerekjátékokat adtak, a kerekes járművek többnyire a kis hímek kezében kötöttek ki, a babák pedig a kis nőstényekében. A különbséget elsősorban az okozta, hogy a hímek nem érdeklődtek a babák iránt.

Ahogy elnéztem Ambert a seprűgyermekével, nyilvánvaló volt, hogy játék babára vágyik. Jellemző-e ez a nőstény főemlősökre? Amikor a tudósok a játékpreferenciákat majmokon vizsgálták, a választásaikat tekintve egyértelmű nemi különbségeket figyeltek meg. Az első ilyen kísérletben, amelyet húsz évvel ezelőtt végeztek a Kaliforniai Egyetemen, Los Angelesben, Gerianne Alexander és Melissa Hines egy rendőrautót, egy labdát, egy plüssbabát és néhány más játékot adott szavannacerkófoknak. Ez vitathatatlanul mesterséges helyzet volt, tele feltételezésekkel arról, hogy a tárgyak mit jelenthetnek a majmoknak. Ami engem illet, jobban szeretem az állatok tényleges viselkedése által inspirált kísérleteket, mint azokat, amelyekben emberközpontú hajlamunktól vezérelve emberi kérdésekkel szembesítjük őket. De lássuk, mit találtak.

A majmok az embergyermekek nemi alapú preferenciáihoz hasonlóan viselkedtek. A közlekedési játékokkal, például az autókkal inkább a hímek játszottak, a földön tologatták őket. A hímek a labdát is szerették. A babákat viszont inkább a nőstények hordozták, akik felvették és szorosan magukhoz ölelték őket, vagy alaposan megvizsgálták a nemi szervüket. A majmok jellemzően kíváncsiak az újszülöttek nemi szerveire. Nem szokatlan, hogy a nőstények az újdonsült anya köré gyűlnek, hogy széthúzzák a tekergőző újszülött lábait, és halk nyögések és ajakbiggyesztések közepette bökdössék, húzzogassák és szaglásszák a nemi szervét. Úgy tűnik, egyetértenek e testrész fontosságában. A főemlősök már régóta csinálják ezt, jóval régebb óta, mint ahogy mi kitaláltuk a „nemfelfedő” bulikat.4

A UCLA vizsgálatában nem egyszerre adták oda az összes játékot a majmoknak, így nem volt választási lehetőségük. Csak annyit tudunk, hogy mennyi ideig játszottak az egyes játékokkal. Egy második kísérlet, amelyet az Atlanta melletti Yerkes Nemzeti Főemlőskutató Központ szabadtéri telepén élő rézuszmajmokkal végeztek, orvosolta ezt a hiányosságot. Mivel én is ott dolgozom, mindennap elmegyek e majmok mellett. Egész évben a szabadban élnek, nagy, bekerített kifutókon, s hol zajosan civakodnak, hol lelkesen kurkásszák egymást, hol pedig szilaj játékokat játszanak. Bár rengeteg a dolguk, az új játékok mindig felkeltik a figyelmüket. Kim Wallen, az Emory Egyetemen dolgozó kollégám és végzős hallgatója, Janice Hassett egy 135 majomból álló csoportnak kétféle játékot adott, és figyelte, hogy melyiket választják. Egyszerre adtak nekik puha plüssjátékokat, például babákat, és kerekes játékokat, például autókat.5

A hím majmok a kerekes játékokat választották. Céltudatosabbak voltak, mint a nőstények, akiknek minden játék tetszett, az autókat is beleértve. Mivel a hímeket hidegen hagyták a plüssjátékok, ezek többsége a nőstények kezébe került. A gyerekeknél is hasonló mintázat volt megfigyelhető, a fiúknak erősebb volt a játékpreferenciája. Az egyik gyakori magyarázat erre az embereknél az, hogy a fiúk nem érzik jól magukat, ha nőiesnek látszanak, míg a lányok kevésbé aggódnak a férfias megjelenés miatt. De mivel semmi bizonyíték nincs arra, hogy a majmok törődnének a nemek megítélésével, nem valószínű, hogy ugyanazt a nyugtalanságot érzik, mint állítólag a fiúk. A valóság egyszerűbb: lehet, hogy a legtöbb fiúnak és hím főemlősnek szimplán nem tetszenek a babák.

A kísérletek furcsák voltak, mert olyan mesterséges tárgyakat adtak a majmoknak, amelyekhez nem voltak hozzászokva. Ez a hátrány különösen a teherautókra vonatkozott. A műanyagból vagy fémből készült színes járművek semmihez sem hasonlítanak, amivel a természetes élőhelyükön találkozhatnának. Vajon a hím majmoknak felkeltették az érdeklődését a mozgó, cselekvésre ösztönző tárgyak, például a labdák és az autók? A hímek energiaszintje magas, és szeretik a mozgást magában foglaló játékokat. Az, hogy a nőstények ölelgethető plüssjátékokkal játszottak, könnyebben megmagyarázható. A babáknak volt testük, fejük és végtagjaik, tehát valamennyire olyanok voltak, mint a csecsemők vagy az állatok. A nőstény majmoknak életük hátralévő részét csecsemők gondozásával kell majd tölteniük, míg a hímeknek nem.6

Soha nem játszottam babákkal, bár anyám mindig tartott néhányat a fivéreimnek és nekem. Nagyon szerettem a nagy plüssbuldogomat, de soha nem aludtam vele, és néha messzire repítettem, miközben a bokszolási technikáimon dolgoztam. Jellemző játékszereim a zsírkréták és a papír voltak, mert szerettem rajzolni, valamint építőjátékok, például egy Erector-készlet és a villanyvonatok. De minden dolgok közül messze az állatok érdekeltek a legjobban. Nem tudom, hogyan és mikor kezdődött ez, de már egészen kicsi koromtól kezdve gyűjtöttem békákat, szöcskéket és halakat. Fiatal csókákat (a varjúfélék családjának kisebb méretű tagjait) neveltem fel, és egy fészekből kiesett szarkát is. Szombatonként többnyire fogtam a saját készítésű halászhálómat, és biciklivel jártam az árkokat, ahol szalamandrákat, tüskés pikókat, angolnaivadékokat, ebihalakat, szivárványos ökléket és hasonlókat fogtam. A célom az volt, hogy mindet életben tartsam. Végül kisebbfajta állatkertem lett a ház mögötti fészerben akváriumokkal, szaporodó egerekkel, madarakkal és egy örökbe fogadott cicával. Kutyám nem volt, de egy nagy testű szomszéd kutya a barátom lett, és gyakran volt mellettem. Szerettem az állatok illatát és a társaságukat is. Még mindig szeretem.

Hol helyezkednek el az efféle érdeklődések a játékon keresztüli szocializáció skáláján? Az állatok mozognak, mint az autók, de gondozást is igényelnek, mint a babák. Mivel a családom nem erőltette ezt az irányt, és a legjobb esetben is csak eltűrte megszállottságomat, lényegében önmagamat szocializáltam, ami látszólag ellentmondás. Sokat álmodoztam az állataimról és arról, hogyan fogom berendezni az első akváriumomat vagy hogy hol fogom szabadon engedni a fiatal csókáimat. Megállíthatatlanul haladtam az állatszeretet útján, ami aztán megalapozta a jelenlegi szakmámat is. Az állatok iránti vonzalom semmiképpen sem nemi kérdés, hiszen fiúknál és lányoknál, férfiaknál és nőknél egyaránt megtalálható. Mégsem emlékszem, hogy valaha is gyötrődtem volna azon, eléggé férfias-e az érdeklődésem.

Svédország, amely hivatalosan is támogatja a nemek közötti egyenlőséget, egyszer nyomást gyakorolt egy játékgyártó cégre, hogy változtassa meg a karácsonyi katalógusát: a fiúk Barbie Álomházzal, a lányok pedig fegyverekkel és akciófigurákkal is szerepeljenek benne.7 Amikor azonban Anders Nelson svéd pszichológus három- és ötéves gyerekeket kért meg arra, hogy mutassák meg a játékgyűjteményüket, megváltozott a kép. Szinte minden gyereknek saját szobája volt, megdöbbentően sok, átlagosan 532 játékkal. Miután végigjárt 152 szobát, és több ezer játékot osztályozott, Nelson arra a következtetésre jutott, hogy a gyűjtemények pontosan ugyanazokat a sztereotípiákat tükrözik, mint más országokban. A fiúknak több szerszámuk, járművük és játszható játékuk volt, a lányoknak pedig több háztartási eszközük, orvosi felszerelésük és ruhájuk. A preferenciáik immunisnak bizonyultak a svéd társadalom egyenlőségi ethoszára. Más országokban végzett vizsgálatok is azt erősítik, hogy a szülők hozzáállása alig vagy egyáltalán nem befolyásolja a gyermekek játékpreferenciáit.8

A fiúk a semmiből is képesek játék fegyvereket készíteni, a babákat zúzófegyverként használják, a babaházat parkolóházzá alakítják át, a konyhai készlethez tartozó edényeket és serpenyőket pedig autókként tologatják a szőnyegen, miközben motorzúgást utánzó hangokat hallatnak. A fiúk nagyon zajosan játszanak! Imádnak olyan, hangos jármű- és lövéshangokat kiadni, amilyeneket a játszó lányoktól szinte soha nem hallani. Ismerek egy kisfiút, akinek az első szava nem a papa vagy a mama, hanem a teherautó volt. Később teljesen magától elkezdte a nagyszüleit az autójuk márkájának hívni.

A játékot nem lehet diktálni. Adjunk egy kislánynak játék vonatot, és lehet, hogy álomba ringatja vagy babakocsiba teszi, és letakarja egy takaróval, mielőtt körbe-körbe tologatná. Ugyanez a helyzet a háziállatainkkal is. Puccos új játékokat hozunk nekik, de ők inkább szétrágnak egy (ha szerencsénk van, régi) cipőt, vagy megkergetnek egy, véletlenül a konyha padlójára ejtett parafa dugót.

Deborah Blum amerikai ismeretterjesztő írónő így kesergett a fiatalok azon makacs hajlamán, hogy úgy játszanak, ahogy akarnak:

A fiam, Marcus szenvedélyesen vágyik a játék fegyverekre. Mivel fegyvergyűlölő anyjától még egy ócska műanyag pisztolyt sem kapott, a gyurmától kezdve a konyhai eszközökig mindenből fegyvereket csinál. Néztem, ahogy a macskát kergeti a házban, és azt kiabálja: „Lődd le a fogkefével!”, és azon kaptam magam, hogy gondolatban felemelem a kezem.9

Három fő módszerünk van annak megállapítására, hogy az emberi preferenciák biológiai eredetűek-e. Az első az, hogy összehasonlítjuk magunkat más főemlősökkel, akiknek nincsenek kulturális előítéleteik, így olyasmit deríthetünk ki, ami minden főemlősre igaz. A második az, hogy számos emberi kultúrát megvizsgálva megpróbáljuk kideríteni, mely preferenciák egyetemesek. A harmadik pedig az, hogy olyan fiatal korban teszteljük a gyerekeket, amikor a kultúra még nem befolyásolhatta őket.

Beállítódásomat tekintve nem meglepő, hogy az első módszert részesítem előnyben. A játékpreferenciákkal kapcsolatos fenti kísérleteket figyelembe véve elgondolkodhatunk azon, vajon megfigyelhetők-e ugyanezek a tendenciák az emberi befolyástól mentes főemlősöknél is. Sonya Kahlenberg és Richard Wrangham primatológusok vadon élő csimpánzoknál olyan viselkedésről számolnak be, amely Amberre és a seprűjére emlékeztet. Az ugandai Kibale Nemzeti Parkban tizennégy éven át végzett terepmunkájuk során számos alkalommal dokumentálták, hogy fiatal csimpánzok úgy szorítottak magukhoz köveket vagy fadarabokat, mintha csecsemőt hordoznának. Ez a viselkedés háromszor-négyszer gyakoribb volt a fiatal nőstényeknél, mint a hímeknél. Előfordult, hogy gyümölcsgyűjtés közben félretették kedvenc kövüket, hogy aztán ismét felvegyék, mielőtt másik helyre mentek volna tovább. Néha a fészkükben, alvás közben is maguk mellett tartották a fadarabot vagy követ, sőt külön fészket építettek neki. A nőstények gyengéden játszottak ezekkel a tárgyakkal, mintha csecsemővel foglalkoznának, míg a fiatal hímek kevésbé voltak gondoskodók, és néha ugyanolyan durván rugdosták a követ, ahogyan egymást is rugdossák. Ez a viselkedés nem az anyák utánzása volt, mivel az anyacsimpánzok soha nem hordtak magukkal fadarabokat vagy köveket. A fiatal nőstények maguk is felhagytak vele, amint megszületett az első csecsemőjük.10

Guineában egy súlyosan beteg csimpánzcsecsemőt és az anyját a kicsi nyolcéves (még pubertás előtt álló) nővére is követte a dzsungelben. Tetsuro Matsuzawa japán primatológus elmondta, hogy meglepetésére az aggódó anya egyszer „kinyújtotta a karját, és megérintette a csecsemő homlokát. Úgy tűnt, mintha a lázát ellenőrizné.” A csecsemője halála után az anya nem engedte el a tetemet, hanem napokig hordozta magával, míg az aszott múmiává változott. A nőstény folyamatosan hessegette a körülötte nyüzsgő legyeket. A lánya – talán átérezve anyja tragikus helyzetét – felvette azt a szokást, hogy egy rövid botot hordott a vállán vagy a hóna alatt, mint egy csecsemőt. Egy alkalommal letette, és „többször is megpaskolta az egyik kezével, mintha egy csecsemő hátát ütögette volna finoman”. Matsuzawa a fiatal nőstény viselkedését „anyajátékként” értelmezte, és a közeli Bossou faluban élő manon törzs szokásához hasonlította, ami abból áll, hogy a lányok újszülöttet tartó anyákat imitálnak úgy, hogy a hátukra erősített botbabával járkálnak.11

Az egyik, menedékben élő csimpánz játék majmot tart a hátán, ahogyan egy anya tenné a csecsemőjével. A fiatal nőstény emberszabásúak vonzódnak a babákhoz, és a vadonban fadarabokkal gyakorolják az anyai fogásokat.

Ez utóbbi megfigyelés az emberi preferenciák biológiai eredetét vizsgáló második módszerrel történt: nézzük meg a legkülönbözőbb kultúrákat, hogy lássuk, mely preferenciák egyetemesek. Az egész emberiségnél megtalálhatók? Sajnos a gyerekek viselkedésére vonatkozóan kevés kultúrák közötti információval rendelkezünk. Az iparosodott társadalmakban szép számmal készültek ilyen tanulmányok, de nyilvánvaló, hogy a kultúrák szélesebb körének megfigyelésére lenne szükségünk. Az egyetlen tanulmány, amely sokféle kultúrát vizsgált, azt találta, hogy az újszülöttek sokkal jobban tetszenek a lányoknak, mint a fiúknak. A lányok általában segítenek a fiatalabb testvéreik gondozásában. Ezt anyjuk tekintetétől kísérve teszik, míg a fiúk gyakran otthonuktól távol játszanak.12

Még a múlt század legünnepeltebb antropológusa, Margaret Mead 1949-ben megjelent Férfi és nő című könyve is feltűnően keveset ír a gyermeki játékról. Mead különböző csendes-óceáni szigetlakó kultúrákból huszonöt serdülő lányt kérdezett ki – fiút viszont egyet sem. A játékszerekről nem esett szó a beszámolójában. Mead szerint a szocializáció forrása nem a gyermekek játéka volt, hanem az, ahogyan a felnőttek a férfiakról és a nőkről beszélnek, és ahogyan a való életben érintkeznek egymással.

Mead munkássága a nemi szocializáció elméletének kiindulópontja, mert megmutatta, mennyire változóak lehetnek a nemi szerepek. Ez inspirálta aztán azon állításokat, amelyek szerint ezek a szerepek javarészt vagy teljes mértékben kulturálisak. A Férfi és nő újraolvasása után azonban már nem vagyok biztos benne, hogy ez volt Mead fő üzenete. Számos, az egész világra érvényes igazságot tárgyal a férfi- vagy női létről. Például azt mondja, hogy míg a lányokat mindig közelebb tartják az otthonhoz és állandóan fel vannak öltözve, az azonos korú fiúk meztelenül járkálhatnak és szabadon kóborolhatnak. A fiú azt is megtanulja, hogy hosszú út áll előtte, mire „az a férfi lesz, aki egy férfiakkal teli világban el tud nyerni és meg tud tartani egy nőt”. Mead a férfiversengés egyetemességét hangsúlyozza, kijelentve, hogy „minden ismert emberi társadalomban felismerhető a férfi teljesítmény iránti igénye”. Ahhoz, hogy elégedettnek és sikeresnek érezzék magukat, a férfiaknak valamiben kiemelkedőnek kell lenniük – jobbnak kell lenniük benne más férfiaknál és jobbnak a nőknél.13

Minden civilizációnak lehetőséget kell nyújtania a férfiaknak, hogy megvalósíthassák a bennük rejlő potenciált. Egy nemrégiben, hetven különböző országban végzett felmérés megerősítette ezt a különbséget. A férfiak mindenhol nagyobb hangsúlyt fektetnek a függetlenségre, önbecsülésük fejlesztésére és a státuszra, míg a nők a belső körük és általában az emberek jóllétét és biztonságát tekintik igazán fontosnak.14

Ahhoz, hogy teljesnek érezzék magukat, a nőknek megvan a biológiai lehetőségük a szülésre. Erre egyedül ők képesek, a férfiak nem. Az anya munkája annyira létfontosságú a társadalom számára, és annyira nagy elégedettséget ad, hogy Mead úgy vélte, a férfiak minden bizonnyal neheztelnek, amiért ők nem képesek erre. Sigmund Freud „péniszirigységének” ellenpontjaként megalkotta a „méhirigység” kifejezést. Mead élete későbbi szakaszában már megbánta, hogy egyoldalúan a kultúrára helyezte a hangsúlyt. Könyve 1962-es kiadásának előszavában megjegyezte: „Ha ma írnám, nagyobb hangsúlyt fektetnék az ember sajátos, az elődeitől származó biológiai örökségére.”15

Ezzel elérkeztünk a biológia szerepének harmadik mérési módjához. Nem sokkal az embergyermekek születése után van némi időnk arra, hogy az előtt vizsgáljuk őket, mielőtt még bármit is tudnának a nemiségről és az ezzel kapcsolatos gátlásokról. Amikor egyéves fiúk és lányok mozgó autókról és beszélő arcokról készült videókat néztek, a fiúk az előbbire, a lányok pedig az utóbbira figyeltek jobban. Mivel azonban ezekre a csecsemőkre már hatással lehetett a játékszerek kultúrája, egy második vizsgálatba a lehető legfiatalabb csecsemőket vontak be. Egy angol kórház szülészeti osztályán egynapos újszülötteket vizsgáltak, nem szakítva el őket kimerült anyjuk mellől. A csecsemők vagy a kísérletvezető arcát, vagy egy hasonló színű tárgyat láttak, amely nem arc volt. A csecsemők nemét nem ismerő megfigyelők azt állapították meg, hogy a kislányok inkább az arcot, a kisfiúk pedig inkább a tárgyat nézték, ami arra utal, hogy a lányok már az első naptól fogva szociálisabb hajlamúak.16

A játékpreferenciák is annyira korán jelennek meg az életben és annyira mindenütt jelen lévők, hogy egy nemrég készült áttekintés, amely 787 fiút és 813 lányt (többnyire nyugati kultúrákból származó gyermekeket) vizsgált, arra a következtetésre jutott: „A felkínált játékok választékában és számában, a vizsgálat kontextusában és a gyermek életkorában mutatkozó módszertani eltérések ellenére a gyermekek saját nemükre tipizált játékok iránti preferenciáiban következetesen kimutatható nemek közötti különbségek e jelenség erejét jelzik, és annak valószínűségét, hogy biológiai eredetű.”17

A szín teljesen más kérdés. Tizennyolc hónapos csecsemők különböző képekre adott reakcióját vizsgálva azt találták, hogy a fiúk inkább az autókat, a lányok pedig inkább a babákat nézték, de a képek színe nem volt rájuk hatással. A gyerekek nem mutattak preferenciát a rózsaszín vagy a kék iránt. A kisgyermekeket még nem ejtette rabul a bennünket körülvevő színkódolás varázsa. Azt, hogy a fiúknak kék, a lányoknak pedig rózsaszín való, a ruha- és játékipar találta ki. Volt idő, amikor ezeket a színeket fordítva használták. Eleinte minden csecsemő fehéret viselt, mivel azt könnyebb volt tisztítani és fehéríteni. Az Earnshaw’s Infants’ Department című kiadvány egy 1918-as cikke vezette be az első pasztellszíneket, mondván: „Az általánosan elfogadott szabály szerint a rózsaszín a fiúknak, a kék pedig a lányoknak való. Ennek oka az, hogy a rózsaszín, mivel határozottabb és erősebb szín, jobban illik a fiúknak, míg a kék, amely finomabb és kecsesebb, csinosabb a lányoknak.” A Nyugat csak nemrég kötött ki a két szín fordított használata mellett. Ha ezek a színek ma tetszenek is a gyerekeknek – a lányok elutasítják a kéket, a fiúk pedig a rózsaszínt, a szülők pedig aggódnak, hogy „perverzzé teszik” gyermekeiket azzal, hogy a „rossz” színbe öltöztetik őket –, az pusztán kulturális döntés.18

De az legalább elmondható, hogy sokkal meggyőzőbb bizonyíték van a kultúra színpreferenciákra gyakorolt befolyására, mint a játékválasztásra tett hatására.

Ha azonban a játékokra és a színekre összpontosítunk, az azzal a kockázattal jár, hogy figyelmen kívül hagyjuk a játékkal kapcsolatos legjelentősebb nemi különbséget. A legkülönbözőbb emberi kultúrákban és valamennyi főemlősvizsgálat során is azt állapították meg, hogy a fiatal hímek magasabb energiaszinttel rendelkeznek és fizikailag féktelenebbek, mint az azonos korú nőstények.19 Ugyanezt a nemi különbséget tükrözi az is, hogy a fiúknál háromszor nagyobb valószínűséggel diagnosztizálnak figyelemhiányos hiperaktivitás-zavart (ADHD), mint a lányoknál.20 Amikor a gyerekek szabadon, felügyelet nélkül játszhatnak egy szobában, a fiúk általában féktelenül dulakodnak, míg a lányok kevesebb testkontaktust létesítenek, és inkább történetek köré építik fel a játékukat.21

A tudósok 375 tipikus amerikai fiút és lányt szereltek fel gyorsulásmérőkkel, azaz csípőn viselt, apró eszközzel, amely a testmozgásokat méri. Miután minden gyermeknél egy héten át folytatták a vizsgálatot, megállapították, hogy a fiúk kortól függetlenül fizikailag aktívabbak a lányoknál. Az általános aktivitást tekintve a különbségek nem voltak jelentősek, de a lányoknál sokkal kevesebb hirtelen, erőteljes mozgást észleltek, mint a fiúknál.22 Egy 686 európai gyermek bevonásával végzett hasonló vizsgálat ugyanezt az eredményt hozta.23 Egy több mint száz különböző ország gyermekeire kiterjedő áttekintés is arra a következtetésre jutott, hogy a fiúk nagyobb mozgékonysága általános.24

Mindig lenyűgöz az a kimeríthetetlen energia, amellyel a fiatal hím emberszabásúak hancúroznak, dolgokra ugrálnak fel és le, egymásnak esnek, a földön hemperegnek, és arcukon széles vigyorral gyepálják egymást. Ez a játékverekedés többnyire színlelt támadásokból, birkózásból, lökdösődésből, taszigálásból, pofozkodásból és egymás végtagjainak rágcsálásából áll, és közben végig nevetnek. Az emberszabásúak nevető arca nyitott szájú, és rekedt, nevetésszerű hangokat is kiadnak, amelyek arra szolgálnak, hogy egyértelművé tegyék szándékaikat. Ez elengedhetetlen a félreértések elkerülése érdekében, mert a közös játék gyakran harcnak tűnik. Ha egy fiatal csimpánz a másikra veti magát, és nevetve mélyeszti a nyakába a fogait, a megtámadott tudja, hogy ez csak szórakozás. Ha ugyanez csendben történne, az támadásnak tűnhetne, és nyilvánvalóan egészen más választ követelne meg. A csimpánzok nevetése olyan hangos és ragályos, hogy amikor a Yerkes telepének irodájában hallom, amely arra a füves, szabadtéri területre néz, ahol huszonöt csimpánz él, gyakran én is kuncogok magamban, látva, hogy mennyire jól szórakoznak.

A nőstények körében sokkal ritkább a durva játék. A nőstény csimpánzok is birkóznak, de sokkal visszafogottabban, így ez ritkán tűnik az erő próbájának. Inkább a különböző, néha igen ötletes játékokat kedvelik. Két pubertás előtt álló nőstény például rászokott, hogy megpróbál bejutni az irodámba. Egy ideig mindennap játszották ezt a játékot. Először is együtt húztak oda egy nagy műanyag hordót az ablakom alá. Aztán letelepedtek a tetejére, és egyikük felkapaszkodott a másikra. Az alul lévő elkezdte hajlítgatni és nyújtogatni a lábát, mintha ugródeszka lett volna. A vállán álló társa megpróbálta a kezével elérni az ablakomat, de sosem sikerült neki. Együttműködő próbálkozásuk egészen más volt, mint a hímek közötti látszatharc.

A hímek túláradó féktelensége és erőt sugárzó megnyilvánulásai magyarázatot adnak arra, hogy a fiatal nőstények miért tartják távol tőlük magukat. Ők nem így szeretnek játszani. Kétségtelenül ez az oka annak, hogy a nemek elkülönülése a játék során az összes főemlősre jellemző. A hímek általában hímekkel, a nőstények pedig nőstényekkel játszanak. Érintkezésük stílusa jobban összeegyeztethető, ezért a nőstények gyakran visszahúzódnak a hímek játékkezdeményezései elől.25 Teszik ezt anélkül, hogy bármiféle, a társadalmainkban megszokott, nemiségre irányuló nevelést kapnának. Az embereknél is a nemek szerint elkülönülő játék a szokásos. A gyerekek a világ minden táján többnyire elkülönülve játszanak, külön játékszférákat hoznak létre: egyet a fiúknak, egyet a lányoknak.26

Carol Martin és Richard Fabes hat hónapon keresztül 61 négyéves amerikai gyermeket figyelt meg szabad játék közben, és a következőket állapította meg:

Minél többet játszottak a fiúk más fiúkkal, annál több pozitív érzelmet mutattak az idő múlásával. Így, bár a fiúk közötti játék durva és dominanciaorientált, a fiúk a jelek szerint egyre érdekesebbnek és vonzóbbnak találják ezt az aktív játékot… Más kutatások szerint a fiúk felfokozott érdeklődéssel és annak megfelelő válasszal reagálnak, amikor egy másik fiú durva játékot kezdeményez, míg a lányok nem tesznek így.27

Nem minden tanár szereti a fiúk vad játékait, túl agresszívnak találják őket. Ez lehet az egyik oka annak, hogy a fiúkat aránytalanul gyakran fegyelmezik és tanácsolják el az iskolából.28 A fiúk legtöbb játékának azonban nem sok köze van az agresszióhoz. Ez könnyen megállapítható az arckifejezésükből, a nevetésükből, a szerepek felcserélhetőségéből (először az egyikük van felül, aztán a másik), és különösen abból, ahogyan abbahagyják. Miután birkóztak egyet, a fiúk legjobb barátokként válnak el egymástól.

A durva játék a hímek kötődését szolgálja, és fontos készségeket tanít. Mivel szinte minden főemlősnél igaz, hogy a felnőtt hímek fizikailag erősebbek a nőstényeknél, és hajlamosabbak is a konfrontációra, már fiatal korukban meg kell tanulniuk a fizikai önuralmat. Egy felnőtt hím gorilla olyan hihetetlenül erős, hogy ha kézfejét egy csecsemő mellkasára helyezi, enyhe nyomással is képes kipréselni belőle az összes levegőt. Mégis, az ezüsthátú hímek rendszeresen játszanak a gorillabébikkel, és a kicsik túlélik. A hímek olyan gyengédek, hogy a közelben nyugodtan üldögélő anya a félelem legkisebb jele nélkül nézi őket.

Ne gondoljuk azonban, hogy ezek a gátlások természetesek az állatok számára: el kell sajátítaniuk őket. Hosszú élete során a nagy hím megtanulta, hogy a gyengébb partnerekkel való játék közben oda kell figyelnie a mozdulataira. Ezt az óvatosságot önuralomnak nevezik, és ez a jelenség számos állatnál megfigyelhető, a nagy kutyától kezdve, amelyik egy apró kutyával verekedik játékosan, egészen a sarkvidéki jegesmedvéig, aki csak játszik a pórázra kötött szánhúzó kutyával, pedig könnyedén meg is ehetné.29

A férfiak és a nők felsőtestének ereje annyira különböző, hogy szinte összemérhetetlen. A nőknek csak egy csekély kisebbsége közelíti meg a férfiakat átlagos fizikai erő tekintetében.30 Katasztrofális lenne tehát, ha a férfiak nem lennének tudatában fizikai előnyüknek. Az apák gyakran durván játszanak a gyerekeikkel, feldobják a levegőbe, majd elkapják őket, csiklandozzák őket vagy a padlón hemperegnek velük. Néha hagyják, hogy a kicsik kerüljenek fölénybe. A sikoltozó nevetés ilyenkor elárulja, hogy a gyerekek szeretik ezeket a játékokat és a velük járó kockázatot és kihívásokat. A birkózás különösen gyakori az apák és a fiúk között. Ennek eredményeképpen a gyerekek gyakran egészen másképp tekintenek anyura és apura: az előbbihez fordulnak, ha valami felzaklatta őket, és az utóbbihoz, ha játszani akarnak. Ahogy egy áttekintés összefoglalta: „Az anyák gyermekeikkel való interakcióiban a gondoskodás dominál, míg az apákat a gyerekek viselkedési szempontból játszótársaknak tekintik.”31

Az apák durva játékai rendkívül fontos, személyes tapasztalaton alapuló leckéket adnak a gyerekeknek a férfiak erejéről, miközben erősítik a fizikai képességeiket és az önbizalmukat. Ez azonban csak egy magát rendkívül nagy mértékben visszafogó apával működik, aki fiú- vagy fiatalember korában több ezer játékcsatában sajátította el a viselkedések gátlását. A birkózós játékok kulcsfontosságú részét képezik az apák és a férfi kortársaik szocializációjának.

A fiatal hím csimpánzokkal való durva birkózás során első kézből tanultam meg, hogy miként alakulnak ki ezek a gátlások. Diákkoromban, amikor intelligenciateszteket kellett végeztetnem velük, gyakran engedélyeztem közben szünetet. A teszteket egy patkányszakértő tervezte, akinek a szemében minden állat egyszerű tanulógép volt, emiatt szörnyen repetitívek és unalmasak voltak, s messze alatta maradtak egy csimpánz szellemi szintjének. A két emberszabású folyton mutogatott nekem, arra biztatva, hogy csatlakozzam hozzájuk a szünetet kitöltő játékban. Ez számomra is sokkal szórakoztatóbb volt, mint a tesztek, de hamar kiderült, hogy túlságosan erősek. Ezek a csimpánzok még a pubertáskort sem érték el: mindössze négy- és ötévesek voltak. Ha teljes erőből hátba vágtam őket, csak nevettek tovább, mintha az lett volna a legviccesebb dolog, amit valaha csináltam.

Ha azonban ugyanezt tették velem, vagy mindkét kezüket és lábukat használva a szokásos, képtelen szorításaik egyikébe fogtak, akkor nagy bajban voltam, és tiltakoznom kellett („aú! aú!”). Ilyenkor azonnal elengedtek, és aggódó arccal léptek elém, hogy alaposan megnézzék az arckifejezésemet, mi lehet a baj. Ki gondolta volna, hogy az emberek ilyen gyengék? Amikor látták, hogy újra készen állok a játékra, már egy kicsit finomabban folytatták. Egymás között is így kontrollálják a játékot, és ügyelnek, hogy mindenki jól érezze magát. A durva játék célja a szórakozás, nem az, hogy fájdalmat okozzanak.

Ha viszont valaki ellenáll ennek a folyamatnak, és megpróbál dominanciára törekedni, a dolgok csúf fordulatot vehetnek. Ez történt az utódommal, aki a távozásom után folytatta a kísérleteket a két csimpánzzal. Ahelyett, hogy „játszós” ruhára vetkőzött volna, az első napon öltönyben és nyakkendőben érkezett. Biztos volt benne, hogy könnyen elboldogul az ilyen, viszonylag kicsi állatokkal, és megemlítette, milyen jól bánik a kutyákkal. A játékszobában azonban bizonyára megpróbálta megfélemlíteni a majmokat, nem tudva, hogy a csimpánzok mindig visszatámadnak, és a fél karjukban több erő van, mint nekünk a négy végtagunkban együttvéve. Még mindig emlékszem arra, ahogy ez a diák kitántorgott a teszthelyiségből, és alig tudott megszabadulni a lábába kapaszkodó két csimpánztól. A zakója rongyos volt, mindkét ujját letépték. Szerencséje volt, hogy a majmok nem fedezték fel, milyen jól lehet fojtogatni a nyakkendővel.

Újszülött húgát gyengéden ölelő és pusziló kislány. A lányok csecsemőkhöz való vonzódása egyetemes emberi vonás.

A lányok és a nőstény főemlősök játéka általában gondoskodóbb jellegű, amit legtöbbször az anyai ösztön kifejeződéseként magyaráznak. Én azonban szkeptikus vagyok ezzel a felfogással kapcsolatban, mert az ösztön kifejezés sztereotip viselkedést feltételez. Az „ösztönös” viselkedés rugalmatlannak hangzik, amely nem érdemel különösebb figyelmet, mert nem nagyon igényel agyi képességeket. Az ösztön kifejezés kegyvesztetté vált az állati viselkedést tanulmányozók körében. Bár minden állatnak vannak veleszületett hajlamai, akárcsak az embernek, ezeket rengeteg tapasztalat egészíti ki. Ez éppúgy igaz egy olyan, természetes tevékenységre, mint a repülés (a fiatal madarak hihetetlenül ügyetlenek tudnak lenni a fel- és leszállás tanulása közben), mint a vadászatra, a fészeképítésre vagy éppen az anyaságra. Nagyon kevés viselkedés ösztönös abban az értelemben, hogy nem igényel gyakorlást.

A főemlősök körében a sérülékeny újszülöttek és helyettesítőik, például a játék babák vagy a fadarabok iránti vonzódás kétségtelenül biológiai eredetű, és inkább a nőstényekre jellemző, mint a hímekre. Ez kutyáknál is megfigyelhető. A vemhes vagy álvemhes kutyák az összes plüssjátékot összegyűjtik otthon, hogy őrizzék és tisztogassák őket. A baba- vagy kölyökpótlók iránti vonzalom logikus, ha figyelembe vesszük az emlősök több mint 200 millió éves evolúcióját, mely során az utódokról való gondoskodás a nőstények számára kötelező, a hímek számára viszont választható volt.

Ez azonban nem jelenti azt, hogy a nők az anyai képességek birtokában születnek. Az újszülött csecsemő automatikusan keresi a mellbimbót, de az anyának még meg kell tanulnia, hogyan szoptassa. Ez az emberekre és az emberszabásúakra egyaránt igaz. Sok állatkerti emberszabású azért nem képes gondoskodni utódairól, mert nincs elég tapasztalata és mintája. A csecsemőjüket nem a szoptatáshoz megfelelő helyzetben tartják, vagy elhúzódnak, ha a csecsemő rátapad a mellbimbóra. Gyakran emberi modellekre van szükségük a tudásukban tátongó űr kitöltéséhez. Ha egy állatkertben vemhes egy emberszabású, általában női önkénteseket keresnek, hogy bemutassák nekik, hogyan kell etetni a csecsemőt. Az anyaság és a testi hasonlóság természetes módon teremt kapcsolatot az ember és az emberszabású között. Az utóbbi megfigyeli a szoptató emberi anyát, és a saját kicsinye érkezése után minden mozdulatát lemásolja.32

A fiatal főemlős nőstények rajonganak a csecsemőkért. Sokkal nagyobb érdeklődést mutatnak irántuk, mint a hímek.33 A fiatal nőstények körülveszik az újdonsült anyát, és megpróbálnak a csecsemő közelébe férkőzni. Simogatják az anyát, és – ha szerencséjük van – megérintik és megvizsgálják a csecsemőt. Ebben a csődületben csak ritkán láthatunk fiatal hímeket, míg a nőstények mindenhová követik az anyát. Játszhatnak az újszülöttel, és ha az anya megengedi, hordozhatják is – ez felkészülésként szolgál arra a pillanatra, amikor saját utóduk születik.34 Amber például a csimpánztelep összes csecsemőjének kedvelt nénikéje volt. Hordozta, csiklandozta és magához ölelte a kicsiket, aztán amint nyűgösek lettek, visszavitte őket az anyjukhoz szopni. Emiatt az anyák nyugodtak voltak, ha Amber elkérte a kicsinyeiket, míg más fiatal nőstények esetében esetleg vonakodtak. A fiatal hímeket, akik olyan durvák és érzéketlenek tudtak lenni, hogy veszélyt jelentettek volna a kicsikre, mindig elutasították. Egy fiatal hím például felvitt egy csecsemőt egy fára, ami minden anya számára kizáró ok volt. Amber soha nem tett ilyet.

Ez a gyakorlás segíti a fiatal nőstényeket abban, hogy a saját utódaikat később szoptatva, védelmezve és magukkal hordozva neveljék fel. Az anyaság az egyik legösszetettebb feladat, amellyel egy főemlős az élete során szembesül. Amikor Amber megszülte első csecsemőjét, rögtön kiderült, hogy tökéletes anya. Ez ritka a majmoknál, de bennünket nem lepett meg.

Nem az anyai viselkedés gyakorlása azonban az egyetlen dolog, ami érdekli a fiatal nőstény főemlősöket. Az emberek a babáknak más szerepeket is találhatnak. Elizabeth Warren amerikai elnökjelölt-aspiráns egyszer egy képet tett fel magáról a Twitterre, amelyen kislányként, egy csomó babával látható. Azt írta hozzá: „2. osztály óta tanárnő akartam lenni. Ez a babagyűjteményem – sorba állítottam őket, és iskolást játszottam velük.”35

A nőstény főemlősök szeretnek fantáziadús játékokat játszani. Az egyik ilyen játék legendássá vált tudományos körökben, mivel arra utalt, hogy egy emberszabású is képes a képzelete segítségével játszani. Addig a fantáziát kizárólag emberi képességnek tartották. Az első arra utaló jel, hogy a majmok képesek a szerepjátékra, az volt, hogy – amint láttuk – élettelen tárgyakkal babákként bánnak. Ez a legendás eset azonban ennél is többet bizonyított, mert egy majom csak a képzeletében létező tárgyakat szerepeltetett a játékban. A főszerepet egy Viki nevű fiatal csimpánz játszotta, aki Cathy Hayes floridai otthonában nevelkedett.

Hayes 1951-es emlékiratainak egyik fejezete „A képzeletbeli húzogatós játék igen különös esete” címet viseli. Egy nap Hayes észrevette, hogy Viki végighúzza az ujját a vécécsésze szélén. Elsőre úgy tűnt, mintha a csimpánz a csésze egy repedését vizsgálgatta volna igen alaposan, de ugyan miért lett volna ennyire kíváncsi rá? Aztán Hayesnek feltűnt, hogy Viki mintha kötélhúzásban vett volna részt, és erősen rángatott volna valami láthatatlan dolgot. Végül rántott egy kicsit azon a valamin, aztán a két kezét váltogatva „húzta” maga felé, pontosan úgy, ahogy máskor a zsinóros húzogatós játékokkal tette. Hayesnek úgy tűnt, hogy Viki egy láthatatlan játékot erősített láthatatlan kötélre, amely a vécé köré akadt.

A következő napokban Viki egyre gyakrabban játszotta a játékát, ami megerősítette Hayes gyanúját. A láthatatlan kötelet például egyik kezéből a másikba tette át, miközben maga mögé nézett, és a karját maga mögé nyújtva „húzta” a játékot. Egyszer Viki panaszosan kiáltott oda emberi anyjának, amikor a képzeletbeli kötél elakadt, és nem tudta kiszabadítani. Folyamatosan rángatta, miközben Hayesre nézett. Hayes is beszállt a játékba, és óvatosan kibogozta a kötelet Vikinek, aki azonnal továbbszaladt, maga után húzva láthatatlan játékát.36

Hayes maga is alig mert hinni saját, merész értelmezésének, azt mondta, hogy „összezavarodott anyaként” mesélte el a történetét. Olyan sok minden van még, amit nem tudunk a fiatal főemlősök játékairól. Mindig átsiklunk a kölykök felett. A gyerekek játékviselkedése szintén nagyon kevéssé tanulmányozott. Annak ellenére, hogy a gyerekek mindennap igen lelkesen sok órát játszanak, a pszichológusok nagyrészt figyelmen kívül hagyják ezt, a szülők pedig abban az illúzióban ringatják magukat, hogy ők irányítják ezt a tevékenységet. Ezért vitatkozunk olyan hevesen a játékszerekről. Valahogy azt képzeljük, hogy a gyerekeknek alig van saját érdeklődésük, és nekünk kell segítenünk őket azzal, hogy a nemüknek megfelelő játékokat adunk nekik, amivel „igazi” nővé és férfivá formáljuk őket. Az is lehet persze, hogy az ellentétes nem játékai felé tereljük őket, hogy felvilágosult liberálisokká válhassanak. Valójában mindkét megközelítés arrogáns.

A legjobb stratégia az lenne, ha eltörölnénk a játékboltokban szokásos felosztásokat, és elfogadnánk a gyerekek által hozott döntéseket, függetlenül attól, hogy megfelelnek-e a reményeinknek és álmainknak. Lépjünk egy kicsit hátrébb, és hagyjuk, hogy úgy játsszanak, ahogy nekik tetszik. Ráadásul a játék jelentős részének nincs sok köze a játékszerekhez vagy a nemhez, gondoljunk például az én korai vonzalmamra az állatok iránt, vagy a gyerekek érdeklődésére a zene, az olvasás, a táborozás vagy az apró tárgyak, például kagylók és kövek gyűjtése iránt.

Az egyetlen gond az, hogy a lányruhákon még mindig nincsenek zsebek!

Jegyzetek

Bevezetés

1Jacob Shell (2019).

21Kir 3:16–28; Agatha Christie (1933).

3APA Guidelines for Psychological Practice with Boys and Men (American Psychological Association, 2018), 3.; Pamela Paresky (2019).

4Hegel: „The Family,” in Philosophy of Right (1821), www.marxists.org/reference/archive/hegel/works/pr/prfamily.htm.

5Mary Midgley in Gregory McElwain (2020), 108.

6Charles Darwin C. A. Kennardnak, 1882. január 9., Darwin Correspondence Project, darwinproject.ac.uk/letter/DCP-LETT-13607.xml.

7Janet Shibley Hyde et al. (2008).

8Solly Zuckerman páviánokkal kapcsolatos kutatásairól lásd a 4. fejezetet.

9Arnold Ludwig (2002), 9.

10Patrik Lindenfors és mások (2007).

11Packer, idézi Erin Biba (2019).

12Frans de Waal (2019); 9. fejezet

13Christophe Boesch et al. (2010); 11. fejezet

14C. Shoard, Meryl Streep: „Bántjuk a fiainkat azzal, ha toxikus maszkulinitásról beszélünk.” The Guardian, 2019. május 31.

15Frans de Waal (1995).

16David Attenborough narrates a night out in Banff, 2015. május 15., www.youtube.com/watch?v=HbxYvYxSSDA.

17Judith Butler (1988), 522 o.

18Vera Regitz-Zagrosek (2012); Larry Cahill, ed., An issue whose time has come: Sex/gender influences on nervous system function, Journal of Neuroscience Research, 95, nos. 1–2 (2017).

19Robert Mayhew (2004), 56.

20Jason Forman et al. (2019).

21NIH Policy on Sex as a Biological Variable, n. d., https://orwh.od.nih.gov/sex-gender/nih-policy-sex-biological-variable; Rhonda Voskuhl és Sabra Klein (2019); Jean-Frangois Lemaitre et al. (2020).

22Roy Baumeister et al. (2007).

1. fejezet: Játék az élet

1Marilyn Matevia et al. (2002).

2Roger Fouts (1997).

3Judith Harris (1998), 219.

4Gerianne Alexander és Melissa Hines (2002).

5Janice Hassett et al. (2008).

6Christina Williams és Kristen Pleil (2008).

7Christina Hof Sommers (2012).

8Patricia Turner és Judith Gervai (1995); Anders Nelson (2005).

9Deborah Blum (1997), 145.

10Sonya Kahlenberg és Richard Wrangham (2010). Lásd még a Wranghammel készített interjút: Melissa Hogenboom és Pierangelo Pirak: The young chimpanzees that play with dolls, BBC, 2019. április 7., www.bbc.com/reel/playlist/a-fairer-world?vpid=p03rw3rw.

11Tetsuro Matsuzawa (1997).

12Carolyn Edwards (1993); 11. fejezet

13Margaret Mead (2001, orig. 1949), 97., 145–48.

14Shalom Schwartz és Tammy Rubel (2005).

15Margaret Mead (2001, orig. 1949), XXXI.

16Jennifer Connellan et al. (2000); Svetlana Lutchmaya és Simon Baron-Cohen (2002).

17Brenda Todd et al. (2018).

18Vasanti Jadva et al. (2010); Jeanne Maglaty (2011).

19Anthony Pellegrini (1989); Robert Fagen (1993); Pellegrini és Peter Smith (1998).

20Jennifer Sauver et al. (2004).

21Janet DiPietro (1981); Peter Lafreniere (2011).

22Stewart Trost et al. (2002).

23Maïté Verloigne et al. (2012).

24Pedro Hallal et al. (2012).

25Anthony Pellegrini (2010).

26Eleanor Maccoby (1998).

27Carol Martin és Richard Fabes (2001), 443.

28U.S. Government Accountability Office, GAO-18-258, 2018. március.

29Marek Spinka et al. (2001).

30Dieter Leyk et al. (2007).

31Kevin MacDonald és Ross Parke (1986); Michael Lamb és David Oppenheim (1989), 13.

32Toledo Blade, 1987. november 13.; Anthony Volk (2009).

33Rebecca Herman et al. (2003).

34Lynn Fairbanks (1990).

35Elizabeth Warren, 2019. április 25., twitter.com/ewarren.

36Cathy Hayes (1951); Robert Mitchell (2002).

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License