Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13. Fides története

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jakob Wassermann

FABER
VAGY AZ ELVESZETT ÉVEK

fordította:
Schmidt József

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-575-4 EPUB
ISBN 978-963-559-576-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1924, Berlin

a mű eredeti címe:
Faber oder die verlorenen Jahre

az elektronikus változat az 1925. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Edward Penfield (1866 – 1925)
grafikája részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Faber az esti vonattal érkezett vissza szülővárosába, ahol, mint építész működött mindaddig, míg a háború ki nem tört s ő maga már az első hónapban fogságba nem esett. Ötödfél év telt el azóta.

Vele utazott néhány bajtársa - utolsó elmaradozottak a hazatérők között, mint ő, polgárok fiai, mint ő, de egészen más hangulatban, mint ő; az utazás vége felé oly izgatottak voltak, hogy összefüggéstelen beszélgetéseket folytattak, mint a lázbetegek. Mivel a hajóból való kiszállásuk után sürgönyt küldték haza, biztosak lehettek, hogy hozzátartozóik és barátaik várni fogják őket. Ezek a különben józan emberek egészen elérzékenyedtek, ha feleségről és gyermekről, anyáról és testvérről, sőt, ha házról és szobáról is beszéltek. Faber barátságtalanul hallgatott. Egyikük ezt kérdezte tőle: „Itt lesz a feleséged?” Faber felhúzta sűrű fekete szemöldökét és nem felelt.

Mikor a vonat berobogott a csarnokba, hidegen kezet fogott társaival, akikkel hónapokig volt együtt, s félrelopózott faládikájával. Csak futtában volt szemtanúja a zajos fogadtatásnak, amelyben részűik volt.

Sipkáját mélyen a szemébe húzva hagyta el a pályaudvart. mint akinek tartania kell tőle, hogy felismerik. Határozatlanul állt meg a téren, tétovázva folytatta útját. Egy utcába ért, ahol több alsórendű szálló volt. Egyikbe betért és szobát kért az éjjelre. Egy piszkos pincér egy elhagyatott helyiségbe vezette, ahol napok óta áporodott levegő és rosszul mosott fehérnemű szaga érzett. Faber felszakította az ablakot s fáradtan egy székre roskadt. A közeli háztetőn a tikkasztó júliusi alkonyat tüze égett. A szomszédos szobából egy rosszul záródó ajtón keresztül suttogás hangja és időről-időre egy nő nevetése hallatszott át hozzá.

Fölkelt, föl és alá járt, aztán megmosta arcát és kezét s közben azt a kellemetlen szívdobogást érezte, amely nem volt neki újság. A baj a Szibériából Pekingbe való rettenetes szökés óta fészkelte be magát a testébe. Tenyerébe hajtott fejjel ismét az ablakhoz ült s úgy tetszett, mintha ki akarta volna találni, hogy miért jött ebbe a szállóba s miért akar ebben a piszkos szobában aludni. Valahányszor a nő nevetése felhangzott a szomszédban, összeráncolta a homlokát. Arca ilyenkor oly kifejezést öltött, mint egy szenvedő gyermeké.

A szemben fekvő házban, egy komor bérkaszárnyában, néhány szoba ki volt világítva. Egy szemüveges öregembert látott, aki újságot olvasott és egy kisleány fürtös fejét, amely néha előtűnt s megint eltűnt. Egy másik szobában egy nő azzal foglalkozott, hogy színes papírlapokat összehajtogatott.

- Lehetetlen itt maradni - mondta Faber maga elé. Felhúzta kabátját s egy ideig gondolkozva állt az ajtónál. Mikor újra fölhangzott a nevetés, mintegy megundorodva elhagyta a szobát s lement a lépcsőn és ki az utcára. Föltekintett a túlsó ház falára; a megvilágított szobák most messze fönt voltak. Mosolygott, mintha csodálkozás fogta volna el. Aztán megtapintotta kezével a mellét; a szívdobogás megszűnt.

Csak kevés ember került eléje. A vendéglőik! is üresek voltak. Itt-ott öreg emberek ültek a kapu előtt és csendesen beszélgettek. Faber mindent, amire csak pillantása esett, alaposan megnézett, mintha milliméternyi pontossággal meg kellene mérnie még a lámpák alatt felhaladók árnyékát is. Így csak olyan emberek pillantanak, akik egy epesztő képzettel tépelődnek, míg végre meg nem látják a valóságot. De minden, amit látott, rút, piszkos és közönséges volt.

Szemlátomást határozott szándék nélkül haladt tovább; lépésében nem volt meg az a ritmus, amelyet a cél ad meg. Forgalmas utcákból csendesebbekbe jutott s így egy téren álló templomhoz ért, amelynek tiszta vonalait és harmonikus tagoltságát gyermekkora óta jól ismerte. Megnyugvás jelentkezett arcvonásaiban, mikor szeme végigsimította a gót alakokat és ékítményeket, és felsíklott a tornyon, amely fehér volt, mint az égett csont. De, mint csakhamar kitűnt, nem ezt a templomot kereste, noha a kortól elfelejtett szépsége talán bátorságot öntött belé szándéka megvalósításához.

Némi tűnődés után egy körülbelül száz lépésnyire oldalt fekvő épület felé fordult. A kapu még nyitva volt, a folyosó még meg volt világítva. További tűnődés után kopogtatott a kapus ablakán és erőltetett közönyösséggel, mint aki nem igen törődik a felelettel, azt kérdezte, hogy itt lakik-e még Fleming doktor s hogy itthon van-e. A kapus mind a két kérdésre bólintott s gyanakvó pillantásokkal kísérte, mikor a lépcsőn fölment.

Faber csöngetett a jól ismert ajtón és várt. Közelgő lépések csoszogása hallatszott, a zár lassan visszatolódott s a nyílásban megjelent a jólismert pufók arc, de feltűnően megöregedve, megritkult hajzattal és hegyesebb állal. Faber előlépett az árnyékból s levette sipkáját.

Természetellenesen apró és folyton hunyorgó szemek vizsgálgatták az erős szemüveg mögül a késői látogatót. Egy élesebb pillantás s a felismerés és meghökkenés egy sugarának felvillanása után az apró szemek egészen kialudtak az erős szemüveg mögött s eltűntek az arcnak szivacs szerű húspárnaiban.

Faber higgadt üdvözlettel lépte át a küszöböt.

De fellépésének nyugodtsága az első pillanattól fogva a mesterkéltség és kieszeltség benyomását tette.

A falak a szűk előszobában alulról fölfelé tele voltak könyvekkel, éppúgy a két utcai, mint a kis udvari szobában is, amely háló-, mosdó- és konyhai helyiségül szolgált. A zsúfolva rakott könyvek a falnak minden darabkáját eltakarták; könyvek és folyóiratok feküdtek az asztalokon és a székeken, a padlón és a kályhán, az ágyon és az ablakpárkányokon. Alig maradt levegő a lélegzésre és hely a mozgásra. A lakás oly embernek tanyája volt, aki könyvekben, könyvekkel és könyvekből élt.

Faber mosolyogva pillantott félre. Kétségtelenül a jól ismert képen, Fleming jól ismert megjelenésén és azon a sajátságos körülményen mosolygott, hogy ő most itt van. De fakóbarna szeme megint elkomolyodott s csaknem kifejezéstelenül pillantott a földre, mikor Fleming, férfiúnál szokatlanul magas hangon, beszélni kezdett.

Mi mindent nem mondott Fleming meglepetésében! Mi mindent nem kérdezett! Hányszor ismételte meg újra meg újra ugyanazokat a kérdéseket és felkiáltásokat! összekulcsolta a kezeit, összedörzsölte az ujjait, egyik válláról a másikra hajtotta a fejét, a homlokára s megint a vastag orrára tolta a pápaszemét s egyre nyugtalanabb és izgatottabb hangon beszélt, míg Fleming egyre kevésbé volt hajlandó mesterkélt és kieszelt nyugalmával felhagyni.

Mindenekelőtt természetesen azt akarta tudni, hogy mióta van Faber itthon, ő, mondta, tegnap még Martinánál volt, s Martinának sejtelme sem volt semmiről. Hat hét előtt jött meg Faber utolsó levelezőlapja, azóta semmit sem hallottak felőle. Egyáltalában másfél esztendő óta beérte azzal, hogy levelezőlapokat írt. Miért is voltaképpen? S minden, amit írt, olyan laza volt, olyan felületes, olyan, szinte mondhatni, idegenszerű! Martina nem is tudta már, mit gondoljon a dologról.

Faber néma maradt.

Fleming rongyos nemezcipőben föl és alá csoszogva s olykor oldalról félénken feléje sandítva így siránkozott: - Nem tudtunk hírt kapni, nem tudtunk! Anyád beszaladgálta a minisztériumokat és a követségeket, - nap-nap után! Klára férje háromszor sürgönyözött a csere-bizottsághoz. Minden hiába! Senki sem tudta megmondani az embernek, merre vagy. De ezt bizonyosan mind elbeszélték már neked. Így hát csakugyan megint nálunk vagy! És meglátogatsz engem, az öreg Fleming Jakabot. Ez szép, ez tetszik nekem. De ülj le már, kedvesem, miért állsz még mindig?

Lelkendező sürgölődéssel levett egy rakás könyvet az egyik székről, és Faber leült. Mivel tovább is néma maradt, talányosan néma, Fleming, talán aggodalomból, talán megértő tapintatosságból, indíttatva érezte magát, hogy ne szakítsa félbe szóáradatát. - Hogy folyt hát a dolgod? - kérdezte gyöngéden, mind a tíz ujját állába fúrva. - Együgyű kérdés, fogod mondani és igazad is van. De mi itthon elvégre a magunk régi módján éltünk tovább, noha a világnak képe elviselhetetlen lett. Igen, borzalmasan hippokratészi képe, elhiheted, kivált egy magamszőrű ember szempontjából. Ugyan mit szólt Martina, mikor oly hirtelen itt termettéi? Mit csinált örömében? Istenem, mennyit beszéltünk rólad, hány estén ültünk együtt és gondoltunk reád? És a gyerek, a Kristóf, milyennek találtad? Úgy hasonlít hozzád, mint egyik tojás a másikhoz; most, hogy így magam előtt látlak, nevetnem kell a hasonlóságon. Csak tudod, hogy roppant jó barátok vagyunk, ő meg én? Apád halála után már csak velem akart sétálni menni. Különös egy érzés lehet, ha az ember hároméves korában elhagyott fiát kilencéves korában látja viszont. Ugyan, hogy viselte magát? Rád ismert? Miért nem felelsz? Mondj már egy szót!...

Faber ekkor, térdére meredve, végre megszólalt: - Csak két órája, hogy megjöttem. Senkit sem értesítettem, nem is láttam senkit, sem Martinát, sem a gyereket, sem anyámat, sem a nőtestvéremet, sem senki mást.

Fleming pufók arca elveszítette némileg egészségtelenül rózsás pírját és tészta színűvé lett. Dadogott, végül nyitva maradt a szája s foghelyek és aranytömések tűntek elő benne.

- Úgy van, ahogy neked mondom, - bólintott Faber. - Ne kérdezz engem, semmit sem magyarázhatok meg neked. Adj egy harapást ennem, akármit, éhes vagyok.

Fleming még állt egy darabig, aztán gyorsan és nehézkesen a kamrába ment. Faber hallotta, amint ott mormolt, járkált és edényekkel zörgött. Néhány pillanat múlva egy vastálcát hozott elő, amelyre kenyér, egy tányéron néhány szelet füstölt szalonna, egy vizespalack és egy pohár volt elég ügyesen és étvágygerjesztő módon felrakva. Egy második székről is lerakta a könyveket és a röpiratokat, Faberrel szemben leült és tehetetlenül összekulcsolt kezekkel nézte, amíg ez a kenyeret és a szalonnát mohón nyeldeste s aztán anélkül, hogy a pohárhoz nyúlt volna, az egész palack vizet kiitta.

- Most engedd meg, hogy egy órát pihenjek! - kérte Faber és körülnézett a szobában. Megpillantotta a megrongált börzetű támlásszéket, amelynek fekvésre való csapóállványa is volt, mély lélegzetet véve belevetette magát és lehunyta szemét.

Fleming nem vette le róla felindult tekintetét. Aligha volt szem, amelyben a gyámoltalanság és a gond beszédesebb módon jutott volna kifejezésre. Eléggé tisztában volt vele, hogy ezt a dacos és rendkívül zárkózott embert semmi körülmények között sem lehetett beszédre bírni, hacsak ő maga nem akar beszélni.

Rövid idő múlva már látta, hogy Faber elaludt.

2.

Most volt rá érkezése, hogy szemlélje az arcot. Ugyanaz a szép arc volt még, állapította meg, mint tíz, mint húsz év előtt, - a jellegzetes Faber-féle arc, amelyen gyöngédség és keménység, nemesség és féktelen ösztönök jelentkeztek együttesen. Mind a négy gyermeknek ez a típusa volt.

Feltűnt neki egy sajátságos vonás a szemöldökök között… - egy fájdalmas barázda, amilyen a kutyán is észlelhető. De nem tudott belőle semmit sem kiolvasni, semmit sem kivenni, semmit sem kitalálni.

Fleming Jakabnak sok év óta szokása volt tapasztalatairól és élményeiről könyvet vezetni. Érdekelte a dolgok történeti lefolyása és annak lehetősége, hogy föltárjon oly összefüggéseket, amelyeket az idő összekuszált és elhomályosított Papírjai közt, mint a rendőrségnél vagy egy kémhivatalban, egész aktacsomók és céduladobozok voltak, - nevezetesen olyan személyekre vonatkozólag, akikkel közelebbi ismeretségben állt. Ha az egyiket vagy a másikat hosszabb időn át elveszítette szeme elől, följegyzéseiben utána nézett a dolognak és tudományos szintézis útján igyekezett további sorsukat a meglévő jegyzetekből megállapítani. Sokszor szerencséje volt: megállapítása helyt állt.

Volt többek között egy vastag füzete a Faber családra vonatkozólag is, amelynél több mint tizennyolc év előtt házitanitó és nevelő volt. Csak egy fiókba kellett nyúlnia, s a füzet már előtte feküdt. Lassan lapozgatva felütötte az utolsó oldalak egyikét s a következő helyet olvasta;

„Mi lesz Martinából Jenő nélkül? Hogy fog Martina élni? Ezt a kérdést egyelőre csak arra vonatkozólag vetem föl, hogy Jenő talán csak hónapokig marad távol, de mi lesz akkor, ha nem tér vissza, ha elesik, amitől Isten őrizzen? Éppoly kevéssé lehet elgondolni, hogy mi lesz Jenővel, ha Martinától távol van. Nem lehet félreismerni, a tények is cáfolhatatlanul bizonyították, hogy ez a két ember nem csupán szemlátomást szinte az örökkévalóságtól fogva egymásnak van rendelve, hanem azóta, hogy találkoztak egymással, tehát gyermekkoruk óta teljesen egyek is s voltaképpen csak így gondolhatok el. Mindenki érzi ezt, az ostobák és a közönyösek is, és egy a jövőben bekövetkezhető szerencsétlenségnek puszta gondolata is rémülettel tölti el az embert.”

Újra meg újra visszatért tekintete ezekre a sorokra, s valahányszor elolvasta e sorokat, félénken emelte rövidlátó szemét az alvóra. Aztán megint lapozgatni kezdett, majd ezt, majd azt a lapot olvasta el és mint arckifejezése elárulta, sok elmúlt dolog elevenedett föl emlékezetében.

Csodálatos ház, csodálatos társulása az embereknek! Szülők, akik önkényt lemondanak gyermekeik irányításáról; gyermekek, akiknek szívében az „engedelmesség” és „fegyelem” megmosolyogni való üres szavak voltak! Nem volt ott semmi szabály, semmi rend, semmi mérték és arány, semmi vallási kötöttség és mélyebb kegyelet, hanem csak csupa véletlen megegyezés, meg szeszélytől és választástól függő összeférés. A jegyzetek írójának sok észrevétele kifejezésre juttatta, hogy mennyire megütközött az itt észlelt életmódon és magatartáson s hogy mennyire igyekezett e jelenségeket valamiféle törvényből vagy a kornak valami általános áramlatából magyarázni.

Faber doktor, egy népszerű orvos, anyai részről szláv eredetű volt, atyai részről egy régi dél-német patríciusi családból származott. Anna, neje, szintén vérkeveredésből született: atyja Hannoverbe bevándorolt skót volt. Anna szinte a ház nyughatatlanságának megtestesülése volt, ő tőle indult ki minden mozgás, ő sarkalta a család egyes tagjait, ő szabta meg tevékenységük ütemét és irányát. Mint neme jogainak előharcosa nyilvánosan szerepelt, nőknek való folyóiratot szerkesztett, nőegyleteket alapított és gyűléseken szónokolt; családi körben is szívesen alkalmazott oly kifejezéseket és fordulatokat, amelyekkel hallgatói tömegét lángra szokta lobbantam és szívesen mámorosodott meg tulajdon szavainak szenvedélyességétől. Faber doktor minden tekintetben szabad kezet engedett neki és nemhogy helytelenítette volna meglehetősen zajos és változatos tettét-vettét, ellenkezőleg: a maga csendesen szenvedőleges módján csaknem gyermekes bámulattal nézte erős jellemét és fáradhatatlan idealizmusát. Fleming az ő naplójában több ízben juttatta kifejezésre, mennyire tiszteli ezt az embert, kinek előkelősége és nyugodt türelme oly örvendetes ellentétben állt a körülötte kavargó emberek sietségével és hangosságával. Különösen tetszett neki mivoltának bizonyos elfátyolozottsága, - szokatlan jelenség egy gyakorlati pályán működő érett embernél, - amely kellemes háttért teremtett szavainak és cselekedeteinek s arra csábította a vele érintkező személyeket, hogy leplezetlenül nyilatkozzanak meg, úgyszólván mindig megvilágosított színpadon játsszanak előtte. Sohasem hallotta Fleming, hogy zúgolódott vagy barátságtalan kritikát gyakorolt volna. Noha csupa maró gúny, sőt mélységesen kételkedő szellem volt, mint a legtöbb orvos, mégis sohasem ragadtatta magát arra, hogy szeretetlen ítéletet mondjon valakiről, még akkor sem, ha ez rosszat tett neki. Megesett, hogy bátortalanul hallgatta gyermekeinek kitanítását, mikor nézetük szerint egy ilyen ember javára tévedett; ilyenkor aztán tisztelettel teljes figyelmet tanúsított saját gyermekeivel szemben, mint azt Fleming alig titkolt rosszallással feljegyezte.

Fleming jókora adag elégületlenséggel tapasztalta, hogy a ház ajtaja mindenki előtt nyitva áll. Tanítványait anélkül is elég nehéz volt komoly munkára szorítani, s noha tehetségesek voltak és vidám készséggel tanultak és sajátítottak el mindent, a mindenféle külső befolyások mégis zavarólag hatottak rájuk. Menedékkeresők és támogatásra szorulók, szállás nélkül álló szegény ördögök és intellektuális tényezők, akik egy éjjelt át akartak fecsegni s nem akartak hazamenni, egyaránt szíves fogadtatásra és födélre találtak. Faber Anna néha a padlásszobába szorult a gyermekekkel, míg a hálószobákat jóformán idegen emberek foglalták el.

„Elszomorító összevisszaság! - panaszkodott Fleming füzetének egy helyén. - Esti kilenc órakor van az ebéd, éjfélkor még vendégek jönnek s többé-kevésbé sürgősen tanácsot és érdeklődést kívánnak különféle eszméik és üzleteik iránt. Ilyenkor aztán szó sincs róla, hogy a gyermekek aludni menjenek; mindent tudni, látni és hallani akarnak és mindenbe be vannak avatva. Így aztán nem egyszer vannak kellemetlen meglepetések; tegnapelőtt Klárát egy ruhaszekrényben alva találtam.”

Csak úgy napról-napra éltek, tartoztak a szatócsnak és a kereskedőnek, a mészárosnak és a péknek, anélkül, hogy Faber Anna törődött volna a dologgal. Faber doktor képtelen volt praxisának jövedelméből a zűrzavaros háztartás költségeit fedezni, különösen mivel legtöbb páciensétől pénzt nem is fogadott el. Gyakran hónapok teltek el, míg Fleming megkapta a fizetését. De mivel magától értetődőnek tartották, hogy várjon, s egyáltalában nem is mentegetőztek, s mivel nem is kételkedtek benne, hogy nem csupán minden bőséget, hanem minden nélkülözést is hajlandó a családdal megosztani, azért Fleming a maga részéről is csírájában fojtott el minden elégületlenséget, - annál inkább, mivel idővel mindinkább megszerette növendékeit, legfőképpen Jenőt, aki korra a harmadik volt közöttük.

Ezzel azonban a jövőjükre és fejlődésükre vonatkozó aggodalmai is fokozódtak. Korlátlan szabadságuk gyakran féktelenség képét öltötte. Akármit tettek is: akár verekedésben tüntették ki magukat, amely nemét a mulatságnak Klára sem vetette meg, akár az egyik vagy a másik napokra eltűnt a tanító és nevelő látóköréből, hogy aztán egyszerre, mintha semmi sem történt volna, késő esti órában, titkos kalandokkal tele, piszkosan és rongyosan kerüljön megint elő, - az anya mindent elnézett s utoljára még meg is dicsért. Azt mondta, hogy szellemileg független emberekké akarja nevelni gyermekeit. Fleming tudni óhajtotta, hogy mit ért ezen, s mikor rajongó magyarázatát szárazon elutasította, Faber doktor közbevetette magát s félig jóságosán, félig gúnyolódva kijelentette, hogy felesége már bölcsőjükben prédikálta a gyermekeknek a gyűlöletet az előítéletek ellen, de még nem tart az ítéleteknél. Neje megfenyegette az ujjával, a doktor pedig barátságos türelemmel pillantott alá ösztövér magasságából a gömbölyű, tüzes asszonykára.

Egy este heves véleménykülönbség támadt a szülők között. Károly, aki majdnem betöltötte életének tizenhetedik évét és szívósan ragaszkodott kitűzött életcéljához, közölte atyjával, hogy a bakteriológiával akar foglalkozni. Faber doktor feltűnő élességgel szállt szembe vele. Egyik fia számára sem tartotta kívánatosnak az akadémiai pályát, mert nem nyújthatott nekik gazdasági biztonságot és fedezetet s azonkívül is lehettek okai az ellenállásra, amelyeket elhallgatott, amelyek azonban, mint Fleming sejtette, mélyen természetében gyökereztek. Lelkének homályos mélyén titkos gyűlöletet táplált a tudomány iránt. Annál lelkesebben foglalt állást Anna a legidősebb fiú mellett. Virágos fordulatokban dús beszédet tartott s kijelentette, hogy visszatartani egy fiatalembert attól az iránytól, amelyet géniusza mutatott neki, olyan bűn, amelynek ő nem akar a részese lenni és amelytől tisztán akarja háza levegőjét tartani. Faber doktor erre hallgatott. Flemingnek egy sokkal későbbi betoldása ezen a helyen így hangzott:

„Bárcsak inkább beszélt volna és védekezett volna a szerencsétlenség ellen, amelyet talán sejtett!”

Noha itt egy meglehetősen szűklátókörű közvetítőnek szemüvegén keresztül látjuk a viszonyokat és a személyeket, mégis tény, hogy Faber Anna szenvedélyes jóakarata és határtalan szeretete ellenére végzetes befolyással volt gyermekeire, jelesül fájdalmasan érezhető módon az egyikre közülük, a Károlynál egy évvel fiatalabb, gyönge és romantikusan álmodozó Roderichre. Ez volt az oka annak is, hogy Anna és Fleming között gyakori és komoly fejtegetésekre került a sor, amelyek lassankint elveszítették a tárgyilagos vitatkozás jellegét és Fleming tanítóskodása ötödik évének kezdetén, mikor két különböző esemény összetalálkozása hirtelen engesztelhetetlenné tette Fleminget, szakításra vezettek.

Volt akkor Faberéknál egy csinos szolgáló, egy vidám, friss, alig tizenhétéves leánygyermek. Egy idő múlva a leányka elveszítette a jókedvét, s mikor Faber Anna egy napon barátságosan vallatóra fogta, hogy mi baja, könnyáradat közepette kivallotta, hogy más állapotban van. Kétségbeesése annál nagyobb volt, mert félt szüleinek haragjától, akik egyszerű és szigorúan gondolkozó iparosok voltak a külvárosban. A gyónás további folyamatán kitűnt, hogy Roderich csábította el a leányt; ez pedig, mikor anyja kérdőre vonta, egyáltalában nem tagadott s azon elvekhez képest, amelyekben nevelkedett, az egész ügyet, bár kellemetlen, de természetes epizódnak tekintette. Így fogta fel a dolgot Faber Anna is: a legnagyobb szeretettel vette gondjaiba a fiatal cselédet, aki reszketett és szégyenkezésében nem tudott hova lenni, megvigasztalta, minden nehéz munka alól fölmentette, azonkívül bevonta a családi körbe és minden osztálygőg és titkos fönntartás nélkül úgy bánt vele, mint saját leányával.

Körülbelül ugyanebben az időtájban meghalt Faber doktornak egy barátja, egy Wiedmann nevű szobrász, és egyetlen leánykáját, a Klárával egyidős Martinát, árván és teljesen vagyontalanul hagyta hátra. Martinának nem voltak rokonai, nem volt otthona, nem volt menedéke. Faber doktor tehát nem sokáig gondolkozott s magához vette, hogy gyermekeivel együtt felnevelje.

A család tehát két taggal szaporodott és a fiúnak kedvese egy asztalnál ült a ház leánykájával és a többi fiukkal és az idegen Martinával. Ez bosszantotta a polgári gondolkozású Fleminget. De, mint sok másba, ebbe is belenyugodott volna még, ha egy más körülmény nem lett volna, amelyen egyenesen megbotránkozott. A gyermekleánynak terhességét sajátságos józansággal és pontossággal mindenkinek füle haliára tárgyalták; ez vagy az a felmerülő nehézség leendő sorsának alakulásában közös tanácskozásokra szolgáltatott alkalmat, melyekben mind Faber doktor, mind a tizennégyéves Klára is részt vett. Véleményeket cseréltek ki Roderichnek a leányhoz való további viszonyát illetőleg, kiszámították a lebetegedés időpontját, találgatták, hogy fiú vagy leány lesz-e az újszülött, s indítványokat tettek, hogy ebben vagy abban az esetben mi legyen a neve. Eltekintve attól, hogy Fleming gyakran alig elviselhető gyötrődéssel látta a fiatal cselédnek szégyenkezéstől lángoló arcát, Martina jelenléte is oly nyomasztó hatással volt rá, hogy néha alig bírta megállni, hogy kezénél fogva ki ne vezesse. Martina csendesen ült az asztalnál, kezét ölébe téve, fejét hamiskásan kissé lehajtva, szemét kimeresztve hallgatott s mosoly és megrettent kíváncsiság között ingadozott.

Martinának sajátságos kedvessége oly hatással volt Flemingre, amelynek világosan észrevehető nyomai maradtak a följegyzésekben. Sohasem emlékezett meg róla egy csodálkozást kifejező jelző nélkül; látnoki módon észrevette azt a bűvös láncot is, amely már azokban a gyermeki években egyesitette őt és Jenőt s amelyről senki sem tudott, ők maguk sem. Egyszer azt mondta róla, hogy ilyen virághoz hasonló és minden izében igaz lénnyel életében nem találkozott. Már ebből az érzéséből érthető volt a határozottság, amellyel Faber Annával szembeszállt. Fleming egy napon nyíltan megmondta neki, hogy nem vállalhatja tovább a felelősséget gyermekei neveléséért: Károly és Roderich is már egy év óta gimnáziumba járnak az ő tanácsára; elérkezett az ideje annak is, hogy Jenő a technikai főiskolát látogassa, amint akarja, s hogy a magánoktatásnak veszedelmes üvegházi levegőjét az egykorúak között való csiszoló és edző munkával cserélje fel; ami Klárát illeti, ez női vezetésre szorul, nem az övére, ő tehát már fölösleges és mehet. Mindenki hévvel ellentmondott neki. Faber doktor azt mondta, hogy sokkal inkább hozzászoktak, semhogy arra tudnának gondolni, hogy ellegyenek nélküle. Károly és Roderich könyörgésre fogták a dolgot, Jenő mérgelődött, Klára gúnyolódott savanyú lelkiismeretességén. Mindennap rohamot intéztek elhatározása ellen, de Fleming csak a fejét rázta, s mikor Faber Anna, elveszítve türelmét, a maga támadó modorában megkérdezte tőle, hogy mi az ő szökésének, ahogy mondta, az igazi oka, Fleming kötelességének tartotta, hogy tiszta bort öntsön a poharába. Kijelentette neki, hogy nem helyesli életfelfogását, nem nevelési elveit, nem asszonyi és anyai magatartását. Ha van valami, amit ő a maga meggyőződésével nem tud összeegyeztetni, akkor az az erotikus fegyelmezetlenség és az a polgári erkölcstől és társadalmi hagyománytól való elfordulás az, amelyet ő, Anna, a maga feje után indulva csaknem frivol módon előmozdít. Ő a maga részéről csak gyógyíthatatlan bajok gyökerét látja ebben s nem akar tovább bűntársa maradni.

Faber Anna először torkaszakadtából nevetett, aztán sértegetni kezdte Fleminget. Szót szó követett s a dolognak az lett a vége, hogy Fleming még aznap elhagyta a házat. A közte és Anna közt lefolyt jelenetet részletesen leírta füzetében, különösen kiemelve azokat a részleteket, amelyek az asszony elvakultságára fényt vetettek, s azt sem feledte el, hogy amikor haragtól égő arccal kiment a szobából, Martina és Jenő egymást kézen fogva hozzáléptek és némán pillantottak rá, - az ifjú szemrehányással és büszke bosszúsággal teljesen, a kedves leányka azzal a hamiskás bámuló pillantással, amely mindig arra kényszerítette őt, hogy lesüsse előtte a szemét. Fleming itt újra hangsúlyozta jegyzeteiben, hogy éppen ebben a felindult pillanatban örvendetes fölfedezésként hatott rá az a gondolat, hogy a két embert a gondviselés is egymásnak teremtette és szánta. Egységük valósággal képpé és szinte hitcikkellyé rögződött benne, amely később még inkább megszilárdult, mikor hébe-hóba meglátogatta a családot, vagy Jenő és Martina jöttek hozzá egy órát kedélyesen elbeszélgetni.

Néhány hónappal a meghasonlás után Fleming Rómába kapott meghívást s ott másfél éven keresztül a vatikáni könyvtárban dolgozott. Ez idő alatt régi barátaival való összeköttetése egészen megszakadt, a följegyzések is megszűntek. Mikor 1909 közepén visszatért, felszólítást kapott, hogy vegyen részt egy lexikografikus vállalatban, s most hetekig zárkába zárt fogolyként élt, hogy a szerződésileg kikötött határidőt betarthassa. Egy napon egy szemináriumi hallgatója jött hozzá és egészen mellékesen s más újdonságok közt elbeszélte, hogy a fiatal Faber Károly egy merész baktériumos fajtenyésztési kísérletnél önbeoltás folytán vérmérgezést kapott, amelybe tizenkét óra lefolyása alatt belehalt. Tegnap temették el.

Fleming megrendült. Rögtön abbahagy minden munkát és Faberékhoz siet, csak arra gondolva, hogyan igazolhatná látszólagos részvétlenségét. Egy sereg embert talál náluk, akik egészen másféle dolgokról fecsegnek. A doktor csendes szívélyességgel üdvözli, Anna kezet fog vele, hogyléte felöl tudakozódik és tovább folytat egy megkezdett beszélgetést. Mindenről van szó, csak a halottról nem. Egyetlen arcvonás sem árulja el, hogy valaki gyászolja vagy fájlalja a veszteséget.

Fleming újra érzi: ez az a félelmetes erő, amely Faber Annából indul ki, az ő hajthatatlan bátorsága, az ő rendíthetetlen hite az életben és önmagában. Belsőleg vérzik talán, de elleplezi akarattól duzzadó elfogulatlanságával s kényszeríti vendégeit, gyermekeit és férjét, hogy körülbelül úgy vegyék az esetet, mintha egy drága embernek a halála semmi egyéb sem volna, mint egy kis kirándulás a hegységbe. Fleming valósággal megkönnyebbül, mikor egy mellékszobában, amelyen át kell mennie, hogy Jenő szobájába jusson, könnyezve találja Martinát.

Megtudja, hogy Martina és Jenő jegyesek. A fiatal cseléd már nincs a házban, de gyermeke, a kétéves Bálint, a családban él és Faber Anna neveli. Roderich felől kérdezősködik. Jenő a vállát vonogatja. Bátyja hónapok óta távol van övéitől s jóformán se híre, se hamva. Egy igen szép asszony, egy városszerte ismert kalandornő, behálózta s míg Roderich még azt hitte, hogy őt szereti, egy napon egy félig elzüllött énekessel külföldre utazott, miután előzőleg még egy hazug levélben biztosította őt, hogy Roderich az ő egyetlen szerelme. Roderich eget és földet megmozgat, hogy hollétéről értesüljön, a nyomok Párizs felé utalnak, Roderichnek sikerül pénzt szereznie, anyja maga ad neki egy az ő viszonyaihoz képest jelentékeny összeget, s bátyja el van határozva az asszonyt felkeresni és mindenáron visszaszerezni. Sohasem tanult lemondani, gyermekkora óta romantikus önimádásban nőtt fel s szokva van hozzá, hogy a sorstól útjába gördített akadályokkal a maga korlátlan személyiségének állítólagos jogát állítsa szembe.

Fleming megérezte, hogy szerencsétlenség közeledik. Itt minden közrehatott, hogy egy az örvény szélén álló létet önmaga által lebuktasson. Az év vége felé híre jött, hogy Roderich egy észak-franciaországi tengerparti városkában agyonlőtte magát. Faber Anna és Jenő odautaztak s hazahozták holttestét. Zsebében egy ahhoz az asszonyhoz írt, de el nem küldött levelet találtak, amelyből kitűnt, hogy közben vele élt, hogy azonban aztán az asszony még egyszer és a leglealázóbb alakban kiadta neki az útját.

Ez az eset mélyen lesújtotta az apát, csaknem összetörte. Anna szilárdul megállta a helyét, bár koronájának legnemesebb drágakövét veszítette el, amint magát kifejezte. Tetszett neki úgy tekinteni Roderichot, mint a szerelem vértanúját, mint egy modern Abélard-t, s még megmaradt két gyermekétől, férjétől és Martinától azt követelte, hogy vakon imádják a bálványt, aminthogy unokáját, a cselédnek fiát, is elhunyt atyjának istenítésében nevelte, mintha ez arra valami jogcímet szerzett volna magának.

Fleming ezek után már csak Jenővel és Martinával tartotta fönn az érintkezést. Jegyzeteiben arra szorítkozott, hogy rövid közléseket nyújtott kettőjük boldogságáról, s hangsúlyozta, hogy a két ember mintaszerű egység egy alaktalan társadalmi közületben. Ezt a tárgyat nagy szeretettel variálta s nem talált szavakat elismerése kifejezésére. A fiatalok két évvel később háztűzhelyet alapítottak. Ekkor már nem látogatta meg őket oly gyakran, - inkább mert attól félt, hogy terhükre van, mint más okból, - de mindig talált valami följegyezni való részletet, amellyel kiemelte e házasságnak teljes harmóniáját. De bár teljesen elismerte Jenőnek nyugodt és derekas fejlődését, mégis úgy tetszett neki, hogy e viszonynak Martina a lelke és a tetemtő ereje. Mindazáltal azok a tulajdonságok, amelyekkel felruházta Martinát, sokkal földöntúlibbak voltak, semhogy időről-időre józanabb megfontolás óráiban indíttatva ne érezte volna magát arra, hogy korlátozza azokat s levonást eszközöljön belőlük, így néha panaszkodva jegyezte fel, hogy Martinát bajos megérteni, hogy Martina egy gyík fürge ügyességével kerül ki minden komoly beszélgetést és minden komoly helyzetet s hogy így egy tréfával, vállvonogatással, gúnyos nevetéssel suhan el és teszi magát túl sóik mindenen, amit meg kellene látnia és nem volna szabad mellőznie, mert később talán még megbánhatja.

Jenőnek évekre terjedő távolléte folyamán Fleming úgy vigyázott Martinára, mint egy drága kincsre. De mintegy csak távolról és anélkül, hogy feltűnt volna neki. Ritkán nézett el hozzá a házba, legalább az első években. Azt remélte, hogy Martina hívni fogja. De ez sohasem történt. Ha Fleming beállított hozzá, Martina örült; ha elmaradt, alig vette észre. Később meglehetősen rendes időközben a kis Kristófot látogatta, de jobbára olyan órákban, amelyekben Martina nem volt otthon. Minderre vonatkozólag csak szórványos észrevételek voltak a füzetben; megfigyelésekről vagy beszélgetésekről szó sem esett.

3.

Éjfél rég elmúlt, mikor Faber felébredt. Egy ideig nézett, anélkül, hogy látott volna; aztán Fleming felé fordította a fejét és élesen szemügyre vette. Több másodpercig némán néztek egymásra, végre Faber megszólalt: „Beszélned kell nekem apám haláláról. Jóformán semmit sem tudok róla. Egy rövid hír, amelyet hónapokkal utóbb kaptam, az egész. Ötvenhat évet élt. Kevés egy ilyen természetű embernek! Mindig azt hittem, hogy kilencven évet kell érnie! Az ember soha sincs rá elkészülve, hogy az atyja meghal. Az apa szinte örökkévaló.”

- Minden ellenállóképessége ellenére igen finom szervezete volt, - mondta Fleming.

- Sohasem volt beteg, amennyire emlékszem, - folytatta Faber. - Bámulatos, hány ember hal meg ötvenhat éves korában! Ez, úgy látszik, epocha a fizikai létezésben. Miben halt meg? Tudta-e, meddig viheti? Szenvedett-e?

Fleming így válaszolt: - Szívizomelfajulás volt urémiai tünetekkel. Nem hiszem, hogy ne lett volna tisztában állapotával. Megvolt rá a tehetsége, hogy a maga testét lássa. Este halála előtt egy óránál tovább ültem az ágya mellett, s minden elgondolható dologról beszélgettünk. Azt mondta, hogy ha egy napon hazatérsz, sok bajod lesz, míg az elrozsdásodott kulcsokkal felnyitod a berozsdásodott lakatokat. Mit értett rajta, nem igen értettem meg.

- Úgy? Ezt mondta? - vetette közbe Faber és élénken felemelte a fejét. - De hiszen ez egészen világos, úgy hiszem.

- Igen, igen, alighanem a mi világunk egészére értette, - hagyta helyben Fleming. - Ebben a tekintetben egészen pesszimistává lelt. Azt mondta például, hogy életén egyetlen nagy alaptévedés vonul végig, - az, hogy minden embert elejétől pluszjellel látott el, nem pedig mínusz-jellel. Mindig szerette magát egy kissé, - hogy is mondjam - egy kissé körülíró módon kifejezni. De annyi meglehetősen biztos, hogy már torkig volt az élettel s hogy sajátságos ellenszenve volt bizonyos személyek iránt. Rövid idővel megbetegedése előtt egyszer egy fiatal ügyvéd volt nála, bizonyos Emmerich doktor, nem tudom, ismered-e. Korábban sokszor megfordult a házatokban; az utóbbi években mindenféle homályos ügyekkel foglalkozott, igen hamar meg is gazdagodott. A vele folytatott beszélgetés közben észrevettem, hogy apád feltűnően elhalványodott, hirtelen elhagyta a szobát. Künn hánynia kellett, - hánynia az undortól. Megvallotta nekem, hogy egy idő óta ez gyakran megesik vele: bizonyos emberek és szavaik legyőzhetetlen undorral töltik el. Mindig komolyabbá is lett. Mosolyogni voltaképpen csak akkor látták még, ha Martina jött. Ha Martina a szobába lépett, atyád arca ragyogott. Martina néha Kristófot is magával hozta; ilyenkor apád egészen jókedvű volt és elfelejtette betegségét.

- Nos, mindenesetre van mondanivalód, - mondta Faber, miközben szája szöglete megvonaglott. - Az a história az elrozsdásodott kulcsokkal kemény dió az embernek. És hogy van az anyám? Hogy él? Apám hagyatéka nem lehetett nagy. Azt írta nekem, hogy Klárához költözött. Kedvére van ez? Beletalálja magát egy idegen háztartásba? Klára, úgy látszik, gyorsan elhatározta magát a házasságra. A vadóc tehát megszelídült? És miféle ember a férje, ez a Hergesell Ármin?

- Nem érintkezem vele, - felelte Fleming tétovázva. - Egyetlen fiú. Atyja leggazdagabb nagyiparosaink egyike, Hergesell gépgyáros, bizonyosan ismered a nevét. Ármin nem foglalkozik kenyérkeresettel, csak politikával, még pedig ellenforradalmi politikával. Hogy mit mond hozzá Klára, nem tudom; de hogy megszelídült, az valószínű. Kizárólag két gyermekének szenteli magát, akiket természetesen anyád is a lehetőség szerint elkényeztet. Faber Anna egyébként nem az többé, aki volt, ő is megfizette adóját az időnek, mint mi mindnyájan.

Itt félbeszakította magát, aztán elkomorodott arccal folytatta:

- De mért akarod mindezt éntőlem megtudni? Hiszen látni fogod őket! Mért kérdezősködsz anyád és nőtestvéred felől? Hiszen látni fogod őket! Mindenki felől kérdezősködsz, csak Martina felől nem. Miért?

Fölkelt, levette a szemüvegét, megtörölte a szemét és szorongva kereste a szavakat.

- Mért vagy énnálam és nem őnála? - kérdezte szigorúan. - Mit jelentsen ez a dolog? Mi történt közöttetek? Tudod-e, hogyan élt Martina távolléted évei alatt, milyen derekasan tartotta fönn magát a gyermekkel együtt? Egyre szűkösebben élt, pedig hozzá volt szokva, hogy egy kis szépség és fényűzés legyen körűié. Két év előtt karácsonykor a maga könnyed módján közölte velem, hogy el kellett zálogosítania azt az opál-függőt, amelyet tőled kapott ajándékba. Nevetett rajta, de nevetése nem jött a szívéből. És aztán hirtelen egy szerencsés eset jött közbe: a márványcsoport eladása. De hiszen ezt bizonyosan megírta neked. Atyjának utolsó műve volt és senki sem hitte, hogy valaha vevőre talál. De nagy hausse volt, nagy pénzbőség volt, az emberek kézzelfogható vagyonná akarták változtatni papirosgazdagságukat s így megjelent a kapitalista, az az Emmerich ügyvéd, akiről beszéltem neked és tekintélyes összegért megvásárolta a Wiedmann-féle opuszt. Ez segítség volt Martinának, kiadós segítség. Ezt mind bizonyosan tudod.

- Igen, tudom, - mondta Faber.

- És azt a másik dolgot... a fejedelemasszonnyal, természetesen szintén tudod...

- Igen, ezt is tudom, - mormolta Faber mélyen lehorgasztott fejjel.

- Ha nem tévedek, másfél éve ismeri a fejedelemasszonyt, - folytatta Fleming némileg elfogódott hangon. Ez alatt az idő alatt megváltozott ugyan, ez tagadhatatlan. Teljesen igénybe veszi az összeköttetés, jobban mondva, a szolgálat, az elvállalt kötelesség. Azonkívül a fejedelemasszony maga.

Óh, persze nagy befolyással van Martinára, óriási befolyással...

- Magam is azt hiszem, - mondta Faber tompa hangon.

- Mindamellett, ha azt gondolná valaki, hogy veszített valamit vidámságából, nagyon tévedne. S ha valaki jönne és azt állítaná, hogy nem őrizte meg minden pillanatban a hűségét - mit beszélek, a hűségét! egész galamb tisztaságú lelkét, annak kitépném az istenkáromló nyelvét a szájából, elhiheted nekem. Látnod kellett volna őt, ha egy levél jött tőled vagy egyáltalában egy életjel! Mi van hát veled? mi történik veled, kedves öreg Jenőm?

Szavaival oly indulatba hajszolta magát, hogy a nyakához emelte a kezét, mert kifogyott a lélegzetből. Faber ezalatt szintén felállt és összeráncolt homlokkal a földre pillantott.

- Hűséges barát vagy, Fleming, - mormolta csaknem végtelen hallgatás után kellemetlen felindulással - és mindenben igazad van, amit mondasz. De nem felelhetek neked. Igen, igazad van, - ismételte még halkabban s egy kissé összegörnyedt, - de látod, vannak olyan dolgok, amelyeket nem lehet megmagyarázni, ha még annyira is szeretne az ember beszélni.

- Az ördög vigye ezeket a dolgokat! - kiáltotta Fleming s karjaival hadonászva futkosott fel és alá. - Vagy teljesen meg vagy bolondulva, vagy nem vagy többé az az ember, aki voltál, s valami szörnyűséget követtek el veled, a gazemberek!

Faber egy ideig még hagyta őt tombolni, aztán megérintette kabátja ujját; mikor Fleming megállóit, mind a két kezét á vállára tette s nyugodtan nézett rá szép nagy állati szemével. - Tudsz-e fogalmat alkotni magadnak arról, meddig tart egy év, ha az ember magában van? - kérdezte borús mosollyal. - Képzeld el: egyetlen egy év! Aztán ötszörözd meg ezt a szörnyű időt! Minden álom, melyet álmodik az ember, igaz látomás és azoknak a szavaknak, amelyeket kívülről kap az ember, jelentőségük van, félelmes kettősségük és átlátszóságuk, amellyel szemben minden illúzió elenyészik. - Egy pillanatra elhallgatott, aztán megváltozott hangon folytatta: - Hallgass, Fleming! Ne csapj lármát és ne törd a fejedet! Most visszamegyek a fogadói szobámba és először rendesen kialszom magam.

4.

Másnap délelőtt Fleming az építkezési vállalat házába ment, ahol korábban az ő irodahelyiségei voltak. Beszélt az igazgatók egyikével s megbizonyosodott róla, hogy semmi kilátása sem lehet a cégnél való alkalmaztatására. Dolgoztak ugyan külföldi tőkével, de csak néhány építészt alkalmaztak s ezek is csak keveset kerestek. Önálló vállalkozásra az általános leromlás közepette gondolni sem lehetett.

Aztán egy vele baráti viszonyban álló építészt látogatott meg. Ez szívből szerencsét kívánt neki visszatéréséhez, de nem sok vigasztalót közölt vele, kivéve, hogy néhány befolyásos személyt említett, akik tehettek valamit érdekében.

Aztán késő délutánig az utcákon kószált s miután mintegy egyre szűkebbre szabta köreit, megállt az előtt a ház előtt, amelyben az ő, amelyben Martina lakása volt. A házzal szemben egy fasor volt. Faber itt leült egy padra és fölnézett a legfelső emelet ablakaira. A ház csinos épület volt a tizenkilencedik század közepéről; nyugtalan ékítmények nélkül való volt, a sima falak szürkére voltak meszelve s az oromzat és az ablakok beosztása jó benyomást tett.

A legfelső emeleten semmi sem volt látható, csak a tiszta függönyök és az alkonyati ég tükröződése az ablaktáblákon. Alkonyodott. Faber tekintete ide-oda járt az emelet és az utca közölt. Egyszerre egy fiúgyermeket pillantott meg, aki egy fiatal nőszemély oldalán a kocsiúton át a ház kapuja felé lépdelt és élénken csevegett vezetőjével. Faber görcsösen belekapaszkodott a padba. aztán felugrott és átsietett. Azok ketten már eltűntek a házban. Faber sápadt arccal megállt a kapuban. Csak jó idő múlva merte őket követni s még hallotta a gyermeknek felülről lehangzó csengő hangját. Újra várakozott, aztán fellopózott a lépcsőzeten a negyedik emeletre $ a lakás előtt némán meghúzta magát, mint egy tolvaj, s hallgatózva a korlátnak támaszkodott. A felindulás lassankint enyhült arcvonásaiban. De mikor egy ajtó becsapódott s egy parancsoló kiáltás hallatszott, újra megrémült s ott hagyta helyét.