részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Pamela Binnings Ewen: Émilienne

Copyright © 2023 by Pamela Binnings Ewen

Published by Blackstone Publishing

Cover and book design by Alenka Vdovič Linaschke

All rights reserved.

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 458 8

„Émilienne? A nagy kokott! Kedveltem.

Ő volt a világon a legjobb lány.”

Gabrielle (Coco) Chanel

Prológus

Párizs, 1894

Ezen a hűvös, őszi napon, a Le Bal des Quat’z’Arts napján, Émilienne d’Alençon korán ébred. A mögötte lévő szaténpárnahalomnak dől, nagyot ásít, nyújtózkodik, hallgatja, ahogy Párizs-szerte delet harangoznak. Napfény ömlik be az ablakon, elárasztva a hálószobát. Émilienne körülnéz, és meglátja a bűnöst, aki megzavarta az álmát.

Lily, a szobalánya rámosolyog, örül, hogy Émilienne felébredt.

Csupán nyolc óra van hátra az előadásig.

Émilienne jóízűen megreggelizik, hogy az ereje kitartson éjfélig, az előadás végeztéig – tejeskávé, lágytojás vajas pirítóssal, vékonyra szeletelt borjúhús, és egy fél narancs került a tálcájára. Utána Lily felsegíti rá a délutáni ruháját, és Émilienne visszavonul a lenti szalon csendes sarkába. Ott kakaót szürcsölve könyvet olvas, néha az esti előadásról ábrándozik, amihez foghatót Párizs – nem is, Európa – még sosem látott. Elmosolyodik, amikor eszébe jut a ruha, amelyet a Maximban fog viselni az ünnepi köszöntőhöz.

Pontban öt órakor Lily odarendeli a hintót, és elindulnak a Folies Bergère színházba. A neves művészek, egyben barátok és vetélytársak – Jules Chéret és Henri de Toulouse-Lautrec – jókora plakátjai szegélyezik az utcákat, és hirdetik a Le Balt, az évente megrendezett skandalumot, amely egész Párizst rabul ejti, megdöbbenti és felbolydítja. Ám az idei műsor, amelynek főszereplője Európa leghírhedtebb kurtizánja, Émilienne, valami különlegeset, új távlatokat ígér.

Így erre az egy alkalomra a Le Bal új nevet kap: Émilienne au Bal des Quat’z’Arts.

Fél hatkor érkeznek meg a színházba, besietnek Émilienne öltözőjébe, amely közvetlenül a színpad mellett található. Ma este ő az étoile, a sztár, a tündöklő csillag. Máris csokrok – rózsák, szegfűk, gardéniák – borítják az egész helyiséget. Lily és Émilienne kénytelen óvatosan lépdelni.

Sehol egy orchidea, nyugtázza Émilienne. Jó.

Gyorsan magára ölti a gyakorlóruháját és tánccipőjét. Lesiet a lépcsőn a kulisszák mögé, ahol a balettrúd várja. Bemelegíti az izmait, némán számolva a fejében.

Amint végzett, visszatér az öltözőjébe. Még két és fél órája van a kezdésig – két óra a sminkelésre és a frizurakészítésre, fél óra a jelmezre. Leül a toalettasztalhoz, amelyen az arcfesték és a színek sorakoznak. Ügyes kezű művészként csodát tesz szaténfényű bőrével, amely most csak úgy ragyog. Az ajkát vörösre festi, nagy, aranybarna szemét pedig körberajzolja. Ezután Lily kiengedi hosszú szőke fürtjeit, kefével gondosan átfésüli, majd hagyja, hogy lazán a vállára omoljon.

Ehhez az előadáshoz, most először, Émilienne kezeslábast visel, áttetsző, testre simuló selyemjelmezt, amely becsapja a szemet. Messziről olyan, mintha meztelenül állna a színpadon. Egy olyan világban, ahol a jó kislányok a nászéjszakájukig még a bokájukat és a csuklójukat is eltakarják, ez szikrát fog vetni. Rákacsint Lilyre, belebújik a ruhába. A hosszú ujjak eltakarják a karját, a harisnyaszerű szár pedig a bokájáig ér.

Lily rózsaszín kaméliafüzért helyez Émilienne fejére. Háromsoros gyémánt nyakláncot tesz a nyakába, és egy-egy vastag, lapos gyémánt karkötőt a csuklójára.

A direktor úr belép, hogy szerencsét kívánjon neki. Ma este a ház tele királyokkal és hercegekkel, grófokkal és vikomtokkal, mondja. A társadalom minden rendű és rangú tagja egybegyűlt a nézőtéren. Miközben odalent hangolnak a zenészek, Émilienne maga elé képzeli, ahogy a függöny szétnyílik, a közönség levegő után kap, amikor megpillantja az átalakított színpadot, és a háttérben a sötét égbolton sziporkázó csillagokat, az ezüst fákat, és a havat.

Hallja a színpadra hívó jelet. A fények elhalványulnak, ahogy megérkezik a díszletbe. A közönség némán várakozik, és felhangzik a zenéje. Émilienne a színpad közepén felveszi a kezdőpózt, valóságos szobor a fehér tájban. A függöny lassan szétnyílik, és ő csak áll ott mozdulatlanul a halvány fényben, a lassan felemelkedő ködben – az éjszaka királynőjeként.

Amikor végre megmozdul, és előresiklik, kitör az éljenzés. Pajkos fénnyel a szemében néz végig a közönségen. De amikor a színpad szélére, a gázlámpák sorához ér, valami messze, messze megcsillan, és megakad rajta a szeme. Émilienne megtorpan, és csak áll ott. A távolba réved, és már suhan is a térben és az időben, vissza a múltba…

Apró alakja egy végtelenbe nyúló utcán sétál, amelyet csak a hold és a sarkokon álló gázlámpák világítanak meg. Ócska facipője ütemesen kopog a macskakövön, megtörve a Montmartre dombjainak csendjét. A távolból ködkürt hallatszik a Szajna felől.

A levegő fagyos. Émilienne szorosan összehúzza magán viseltes piros kabátját. Szürke gyapjúkesztyűjének hiányzik egy ujja, de úgysem látja senki. Itt, egy kanyargós, lejtős utca tetejéről lenézve alant Párizs nyúlik el, ameddig a szem ellát. A látvány örömmel tölti el. Ő csak egy lány. De egy napon… egy szép napon a városban mindenki ismerni fogja a nevét. Egyik lábát felhúzza, széttárja a karját, és megpördül, egyszer, kétszer, és csak pörög végig az utcán.

Párizsban béke honol. Poroszország és Napóleon háborúinak vége, a forradalomnak, a lázongó kommünnek is. Ez most a szépség kora, a Belle Époque. Most egy fiatal nő bármit elérhet, ha eléggé igyekszik. Ma este Párizs mintha visszatartaná a lélegzetét – Émilienne-re várva.

Első rész

Első fejezet

Montmartre, 1889

Fiatal lány, a Montmartre dombjainak szülötte, és amikor végigsétál az utcán, fejek fordulnak utána. Bár alig töltötte be a tizennyolcat, Émilienne André tisztában van a szépsége értékével, tudja, hogyan vesse be, és ami még ennél is fontosabb, miképp bűvöljön el bárkit bármikor. Bárkit, kivéve a mamát.

A mama utálja, ebben egészen biztos. Sosem hagy ki egyetlen lehetőséget sem, hogy emlékeztesse Émilienne-t, milyen nehéz terhet cipel, amiért egy leányt hozott a világra. A mama azt mondja, ha Émilienne nem születik meg, a papa még mindig itt lenne – hiszen miután a papa elment, a mama kénytelen volt napkeltétől napnyugtáig minden áldott nap dolgozni, hogy ehessen ő is és a mindig éhes lánya is.

Ám ez a lány már nem gyerek.

Émilienne régebben azt hitte, emlékszik a papára – amikor még kisebb volt. Egy erős, mosolygó szemű férfit képzelt el, aki a karjában vitte, közben énekelt, és körbetáncolta vele a szobát. És azt gondolta, a mamának nincs igaza – hogy a papa igenis szerette a kislányát.

De most? Most már nem olyan biztos ebben. Sosem látta a férfit.

A mama szerint Émilienne haszontalan álmodozó, és az utcán a helye. Így legalább lenne munkája.

De Émilienne is dolgozik! A szállást takarítja, ahol a mamával laknak abban a kicsi, hideg szobában – ő sikálja a kőlépcsőt egészen a legfelső emeletig, ahol a varrónők varrnak, míg a kezük és térdük vörös és kérges lesz. A lakók szobáit is takarítja, és a pincében mossa a szennyesüket. Mindezt fizetség nélkül, mert azt a tulaj a mamának adja, és ő megtartja a pénzt. A mama itt a házmesternő, és egy másik házban is a Rue des Martyrs-on.

Miért gyűlöli őt ennyire a mama? Mások mintha rendesen bánnának vele. Még a könyvárus is rámosolyog, amikor Émilienne félbehagyja a munkát, és kisurran, át az üzletébe. A férfi jó könyveket ad neki kölcsön, olyanokat, amikből tanulni lehet, mondja. Amikor kinyitja ezeket a könyveket, mintha a Montmartre, a mama dühtől vörös arca, és ez az egész világ eltűnne. A férfi megengedi neki, hogy a polcok mögött megbújva olvasson, és a mama sosem keresi itt. Cserébe Émilienne hetente egyszer leporolja a könyvespolcokat.

És ott van az a bozontos szakállú öregember is, aki kint ül egy széken a Le Faisan Doré kávézó bejáratánál – ó, milyen csodás is az a hely! A férfi mindig édességet ad neki, amikor Émilienne odamegy hallgatni a zenét, és belessen, amikor nyitva az ajtó.

Ezen a januári estén, az új év kezdetén, Émilienne a sikátorban kuporog egy lapos kövön a házuk szomszédságában. A mama pár órával korábban botorkált haza egy nagy üveg borral a kezében, és egy mocskos részeget vonszolt magával be az utcáról.

A férfi, amikor meglátta Émilienne-t, megállt a küszöbön. Imbolyogva, hunyorogva a lány felé lendítette a karját, és csak úgy fröcsögött a nyála:

– Na ez már döfi! Ezt már jobban szeretem!

A mama dührohamot kapott. Émilienne behúzódott a sarokba, de ezzel elkésett. Előkerült a szíj, és miközben el-elkapva a fejét, ide-oda cikázva menekült az ajtó felé, a mama csapkodta a lábát, a hátát, a csípőjét, és a részeg csak röhögött. Émilienne csak akkor döbbent rá, hogy bent felejtette a kabátját, amikor a bejárati ajtó becsapódott mögötte, és odakint a kinti nyirkos hideg a csontjáig hatolt. Hiába van rajta a vastag gyapjúblúz és a szoknya, majd megfagy. Ma este puha pelyhekben szállingózik a hó. A sikátorban reszketve szorosan átöleli magát.

Talán ez a férfi ma este fizet annyit a mamának, hogy holnap reggel kolbászt vehessen a kenyérhez. A gyomra megkordul.

Émilienne a falnak dől, és letörli a könnyeit. Benyúl a szoknyája alá, és dörzsölni kezdi a még mindig vérző sebeket a lábán. Amikor a mamának dührohama van, senki sem tudhatja, mit fog művelni. A mama szinte bármit megtenne néhány frankért. Többször is megfenyegette a lányát, hogy eladja – az efféle fenyegetőzést nem bölcs figyelmen kívül hagyni itt, a Montmartre-on.

Üres fenyegetőzés, de akkor is.

Émilienne megborzong, egészen kicsire összehúzza magát a földön, hogy ne érje annyira a hideg. Felpillant a legfelső emeleti ablakra, ahol a varrónők dolgoznak, de most minden sötét. Előfordul, hogy még éjfél után is szorgoskodnak. Nincs szerencséje, ma este nem. Ha legalább korábban eszébe jutott volna, hogy felrohanjon oda, mielőtt elmennek, akkor talán aludhatott volna a műhelyükben – ott, ahová a mama be sem teszi a lábát. A varrónők több ehhez hasonló estén is elrejtették már a mama elől, egészen kicsi kora óta.

Mindent hallanak. Mindent tudnak.

Elmosolyodik, amikor ezekre a nőkre gondol, az édességekre, amit félretettek neki, amikor kicsi volt. A csodásan sima selyem- és szaténkelmékre, amelyeket megmutattak neki – milyen szép színek is voltak azok! –, a míves csipkékre és hímzésekre, a leheletkönnyű rozettákra. Csupa finom holmi, fontos hölgyek számára. Most, hogy idősebb, a varrónők megengedik, hogy hallgassa, amikor szerelemről vagy az ügyfeleikről beszélnek, Párizs gyönyörű kokottjairól és a gazdag urakról, akik őket szeretik.

Ó, igen, elég idős már ahhoz, hogy megértse, mint jelent a les belles horizontales – ők a kurtizánok, akik túl a Montmartre-on Párizs szívét uralják. Pillangók, mindannyian. Arról álmodik, hogy ő is pillangó lesz, elképzelhetetlenül gazdag, és megszabadul a mamától és a bőrszíjtól, és a szűkös, zsúfolt szobájuktól. Még most is, ebben a sikátorban rejtőzve, gondolatban őket figyeli, ahogy ott ragyognak a Grands Boulevards-on, ahol egyetlen csinos lány sem éhezik, vagy fázik, ha tudja, hogyan kell nevetni, mosolyogni, a szempilláit rebegtetni. Egyesek kabarékban táncolnak, mások a színpadon énekelnek, és Suzette, a kedvenc varrónője azt meséli, van, aki egyszerűen túl szép ahhoz, hogy a férfiak ne omoljanak a lába elé. Ezek azok a lányok, akik tudják, hogyan kell évődni.

Émilienne pontosan tudja, mennyit ér egy fellibbenő szoknya, a félig lehunyt szempilla, a lusta mosoly, és még sok egyéb. Nem buta ő. Két évvel ezelőtt, tizenhat évesen, amikor elég éhes volt, megtanulta, hogyan kell örömet szerezni egy fiúnak, és épp annyi pénz kapott érte, hogy megtömhette a hasát, amikor nem volt más mód élelemhez jutni. Csakhogy ő nem grisette, aki megelégszik egy részeggel és néhány sou-val – mint a mama.

Nagy robaj hallatszik fentről, a mama kiabálni kezd. Émilienne megdermed, és fülel. A férfi felüvölt. Nevetés. Aztán csend.

Émilienne hamarosan talál egy gavallért, aki tudja, hogy benne kincsre lelt, egy gazdag férfit, akinek fontos lesz, és gondoskodni fog a kényelméről. Hát nem mindenki azt mondja róla, hogy gyönyörű? Hátrahagyja a mamát, a nyomorúságos szobájukat, amelyben csak egyetlen faasztal áll, egyetlen szék, és két matrac a földön, és a vastag üvegű ablakon át alig jut be a fény. Itt hagyja ezeket a dombokat az alant elterülő párizsi utcák kedvéért. A színpadon fog táncolni, mint a pillangók, és csodás ékszerei lesznek, és ruhái a szivárvány minden színében, és papucsa a facipő helyett.

De egy kis hang azt suttogja odabent: Mikor? Hogyan? Már tizennyolc esztendős vagy.

Émilienne évek óta kitartóan gyakorolja a táncot a félreeső utcákban fent a dombon, amikor senki sincs a közelben, aki láthatná. Testével történeteket jelenít meg, a hátát egyenesen tartja, a fejét felszegi. Gyakorol arra a napra, amikor Párizs színházaiban táncolhat, talán végig a fényben úszó sugárutakon is, később, éjszaka.

Nem olyan rég Émilienne megemlítette Suzette-nek az álmát, hogy táncolna Párizsban. És Suzette bólogatott, majd végigmérte:

– Elég csinoska vagy – mondta. De aztán megfogta Émilienne kezét, a szemébe nézett, közelebb hajolt, és azt suttogta: – Hamarosan el kell innen menned, kis szívem. Úgy sejtem, a mamád el akar adni, gyermekem. Itt a dombon naponta vész nyoma a szép lányoknak. Szökj el innen, és mielőbb!

Még Suzette is tud a fenyegetőzésekről.

Émilienne hallotta a szóbeszédet, és meg is értette, mégis várt. Talán Suzette tévedett. Most, itt kint a sikátorban, tudja jól, hogy valós a veszély. Nagyot nyel, átjárja a hideg. Muszáj elmennie innen. De hová? Miből egyen, miből éljen?

Táncolni fogsz, suttogja a szívében a kis hang.

Mindig is imádott táncolni.

Tartalom

Prológus

Első rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Második rész

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Harmadik rész

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Szerzői jegyzet

Köszönetnyilvánítás

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Takács Andrea

Korrektúra Spirk Ildikó

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Philosopher – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License