részlet

MENEKÜLÉS A GYŐZTESEK TÁBORÁBÓL

válogatott tanulságok

2019–2023

Copyright © Lányi András, 2023

© Magyar Hang/Alhambra-Press Bt., 2023

Szerkesztő: György Zsombor

Borítófotó: Végh László

Tipográfia: Tézli Zoltán

Olvasószerkesztő: Darvasi Linda

ISBN 978 615 6682 04 8

Készült a Magyar Hang kiadója,

az Alhambra-Press Bt. gondozásában Budapesten

Felelős kiadó: György Zsombor, Lukács Csaba

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részlete a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

A győztesek táborából nem én menekülök, én ott sohasem jártam. Az igazságra mondják ezt: úgy érhetjük el, hogyha parányi súlyunkat mindig a mérleg könnyebbik serpenyőjébe vetjük.

Ez a könyv politikáról szól, és a második ezredforduló után íródott, ezért ökológiai politikáról lesz benne szó, tehát Magyarországról. Mert az embernek nem „környezete” van, hanem otthona, hazája. Meg azért is, mert máshoz nem értek. Kell-e mondanom, hogy ezt a valamit nem az ország határai választják el a világ többi részétől, hanem egy küszöb. Ingerküszöb. Ami idebenn történik, az sokkal jobban fáj.

Ahhoz a nemzedékhez tartozom, amelynek hosszú idő után először adatott meg, hogy itthon teremtsen magának normális életet, de meg sem próbálta vagy kudarcot vallott vele. Erre nincs mentség. Ezért minden magyarázat, ami tőlünk származik, gyanús. Olvasó, légy óvatos!

Tartalom

Bevezetés

Megbűnhődte?

Megbűnhődte?

Se nemzet, se állam

Haza és/vagy haladás

A hallgatás ára

Másrészt

Harminc év múlva

Populizmus, avagy a demokrácia válsága

A magyar ellenzék programja

Félidő

A 22-es (választás) csapdája

A tank Mészáros Lőrinc udvarán

Orbán Viktor három honvédő háborúja

Középen valaki

Leválthatatlanok

Április harmadikán

Ellenzékgyalázás – és azon túl

Mátrix

Hogyan veszítettük el az orosz–ukrán háborút?

Magánállam

A magyar ellenzék programja

A hely, ahol ön áll

A címzett. Ellenzéki program: kinek?

A médium mint üzenet. A program nulladik pontja

A negatív program

Létezik-e harmadik út?

Új kérdések, új válaszok

Hét kínos kérdés, amire VAN válasz, de nem biztos, hogy szeretnéd hallani

Ki mer ma?

A csodaszarvas nyomában

Konzervatívok és felforgatók

Ki mer ma?

Üzenet egykori iskolámba

Tudomány? Egyetem?

Wasserkopf

És mégis mozi a Föld!28

Napraforgók paradicsomszósszal

Táj, tanulságokkal

Ultimátum

Építeni muszáj, élni nem

Fent mint lent, lent mint fent

Feljelentés ismerős tettes ellen

(T)Örvényes rombolás

Táj, tanulságokkal

„A magyar zöldek hazaárulók”

Miért nem szeretjük a zöldeket?

Miért nem szeretjük a zöldeket?

Nincs hová visszavonulni

Tíz tarthatatlan érv a gazdasági globalizáció védelmében31

Létezik-e ökológiai politika és van-e szüksége filozófiára?

Miért nem vesszük észre a nagy változásokat?

Mi történik velünk?

Mi az, hogy ökológiai politika?

Hét remek kifogás, miért ne tegyünk semmit a klímakatasztrófa ellen

Gondolatok a demokráciáról klímakatasztrófa idején

Menekülés a győztesek táborából

Jegyzetek

Bevezetés

Biztosan másnak is feltűnt, de azért, gondoltam, jobb, ha szólok: az Orbán-korszaknak vége. Ezt nem úgy értem, hogy a névadónak ne lehetne a legközelebbi választásokon négyharmados többsége, miért ne lehetne, ameddig ő állapítja meg a játékszabályokat, nevezi ki a pályabírót és rendelkezik a közvetítés majdnem kizárólagos jogával. Ja, és ameddig ő az egyedüli versenyző a pályán. De akkor ez már nem ugyanaz a játék. Csak a politika nevű antik eredetű küzdősport és szerencsejáték szabályai szerint van neki vége, ez a lelátókról nézvést már most világos. Te nem a lelátón foglalsz helyet, nyájas olvasó, te és én a pálya tartozékai vagyunk. Jó, akkor helyesbítek: végünk van, lehet, hogy ezt akartam mondani. (Persze, a futókörön kívül is van élet: lehet a zöld gyepen futkorászni, ugrani ott, ahol nincs mérce, amit leverhetnénk, és a tribünön is el lehet vetni alaposan a sulykot.)

A rendszer tartós fennállásának titka, hogy hagyományainknak, a jogtiprás, az elnyomás és a jogtipró elnyomásba való szolgai beletörődés hagyományának eddig épp megfelelt. Se több, se kevesebb, mint amennyihez a történelem hozzászoktatott. Az utolsó fél esztendőben azonban az orbánizmus három szilárdnak hitt pillére dőlt be egymás után – a negyedik egyelőre minden próbát kiáll, de arról majd később.

1. Ez idáig bátran építhetett az Európai Unió cselekvésképtelenségére. Okkal feltételezte, hogy ameddig a hazai gazdasági környezetet a multinacionális cégek érdekeihez igazítja, addig az uniós fejlesztési forrásokat zavartalanul fordíthatja hívei, a keresztény nemzeti kleptokrácia gazdasági birodalmának kiépítésére. Még akkor is, ha közben heroikus szájháborút folytat „Brüsszel” és a brüsszelieket a háttérből irányító tudjukkik ellen. Még akkor is, ha közben a nyugati szövetségi rendszerek tagjaként mindenben vetélytársaik, Kína és Oroszország érdekeit képviseli és politikáját utánozza.

A jól kieszelt stratégiát – uniós forrásból, uniós befektetőkkel finanszírozni egy keleti típusú parancsuralmi rendszer kiépítését – az ukrán városok romjai alá temette Vlagyimir Putyin különleges katonai akciója. A Kelet és Nyugat között hirtelen támadt szakadék mélynek és tartósnak bizonyult, a magyar külpolitika kötéltánca a két part között folytathatatlannak. Európa árulói lettünk hirtelen: „a legpocsékabb nemzet”, ahogyan búcsúlevelében Teleki Pál miniszterelnök fogalmazott hasonló helyzetben. Hogy az alantas ösztöneinkre (KIMARADNI! MEGÚSZNI!) építő kormányzati propagandának sikerült megnyernie a választópolgárok többségét a Kremlből sugalmazott „semlegességi” politikának, ez igen rossz fényt vet ránk, magyarokra. Elszigetelődésünk lenullázza politikai érdekérvényesítő képességünket, ezt a helyzetet csak elmérgesítik Orbán szívós zsarolási kísérletei az európai fórumokon. Neki az unióban már nincs sok veszítenivalója, ez tény, de nekünk azért még lehetne.

2. A gazdaságot a NER úgy tette tönkre, hogy közben a mutatókkal (növekedés, foglalkoztatottság, adósság) nagyjából minden rendben volt. A mozdony szépen haladt előre, igaz, holtvágányon. A siker záloga az Európa alatti bérszínvonal volt, és a természeti forrásokkal űzött rablógazdálkodás. Az olcsó, képzetlen munkaerő feleslegét felszívta az építőipar meg a közmunka, a pofátlanul túlárazott állami óriásberuházások pedig pörgették a GDP-t. A pályázati pénzeken hizlalt strómankapitalisták kezén eközben mérhetetlen vagyon halmozódott (amely felett, kell-e mondanom, egyetlen ember rendelkezik, kizárólagos jogon).

Igen ám, de ezeket a fejlesztési forrásokat az EU nem jószívűségből adja, hanem mert enélkül a periféria országait – főleg a posztszovjet régióban – pillanatok alatt csődbe kergetné az egyenlőtlen verseny, s még arra sem lettek volna jók, amire szánták őket: piacnak, bedolgozónak. Aki ezeket a pénzeket eltapsolta, ahelyett, hogy a társadalmi tudás és a gazdasági infrastruktúra fejlesztésére fordította volna, stratégiai ágazatok felfuttatására és műszaki innovációra, az most megnézheti magát. És ezen nem segítenek a végre-valahára kicsikart uniós támogatások.

Az igazság pillanata akkor jött el, amikor a háború, az energiaválság, a járvány és a mezőgazdaságot sújtó klímakatasztrófa együttes hatása hirtelen leleplezte gazdaságunk teljes védtelenségét a világpiaci folyamatokkal szemben, és szembesültünk egyoldalú energiafüggőségünk, versenyképtelenségünk, kiszolgáltatottságunk katasztrofális következményeivel. Márpedig az emberekkel szinte bármit el lehet hitetni mindaddig, ameddig ez a hit a kényelmüket szolgálja, de amikor megélhetési költségeik hirtelen megduplázódnak, akkor gyanakodni kezdenek. Aranyat ér ilyenkor egy kipróbált ellenség: mindenről ők tehetnek, a brüsszeli szankciók (amelyek, mellesleg, bennünket alig érintenek)! Azonban Európa két éven belül kilábol a háború okozta válságból, Magyarország pedig nem. És a mi pénzünk már most is gyorsabban romlik, nálunk az élelmiszer és az energia drágább, a fizetésünk jóval alacsonyabb, mint szinte bárhol az unióban. A nélkülözés, úgy mondják, leleményessé teszi az embert: mi lesz, ha elterjed a felismerés, hogy átvernek bennünket? Hogy nyomorúságunkért azok felelősek, akik közben milliárdos vagyonokra tettek szert: a kastélyok, magánrepülőgépek és jachtok, frissen gründolt cégbirodalmak és alapítványok urai?

3. Politikai számítását azonban Orbán szilárdabb alapokra építette, mint Putyin és Hszi jóindulata vagy a gazdasági stabilitás látszata: a magyar néplélek ismeretére. Egészen pontosan a többség lelkületének és a választási aritmetika szabályainak ismeretére. A többséget talán mindenütt a tájékozatlan, könnyen befolyásolható, megélhetési gondokkal küzdő emberek alkotják. Az ő szavazataik a kormányzáshoz bőven elegendőek. Orbán tisztában volt azzal, hogy ez a többség csalódott a rendszerváltozás rendszerében, nevezzük azt bárminek. Ők és/vagy felmenőik az állami gondoskodás és tekintélyuralom világában szocializálódtak, és több egymást követő nemzedék kudarcainak tapasztalatát hordozzák a zsigereikben. Nem bíznak önmagukban, egymásban még kevésbé, ezért a biztonságot és az eligazítást feljebbvalóiktól remélik. S fáradtak, egy történelmébe belefáradt nép gyermekei mindenekfölött.

Ezt a tudást kamatoztatta Orbán 2022-ben fényesen, amikor a választók többségét sikerült átállítania az ukrán szomszédainkat lerohanó orosz agresszor oldalára. Egy olyan országban, melynek forradalmait (nem volt túl sok belőlük, kettő szám szerint) mindig az orosz hadsereg fojtotta vérbe, ahol fosztogatásuk, erőszaktételük emlékezete máig eleven. Politikai mestermű ez, komolyan mondom, a pálya csúcsa.

Amelyet váratlanul gyors hanyatlás követett. Abban az esztendőben, amelyben külpolitikájának tarthatatlansága bebizonyosodott és gazdaságpolitikájának kilátástalansága lelepleződött, egyetlen dolgot nem lett volna szabad elkövetnie: nem kellett volna itthon új ellenséggel szemben új frontot nyitnia. A létminimumon tartott, túlterhelt és megalázott tanárok hosszú évek óta tartó tiltakozását elintézhette volna úgy is, mint eddig bármikor, hogy nem tesz semmit, és kivárja, ameddig a mozgalom kifullad, kivárja legalább a karácsonyi iskolaszünetet. Ehelyett fenyítéssel és kirúgásokkal provokálta a szerencsétlen pedagógusokat, és elérte, hogy diákjaik és a diákok szülei eddig példátlan módon kiálljanak a tanáraik mellett.

A torpor állapotba merevedett hazai civiltársadalom éledezni kezd: a hatalom valószínűleg azon az egyetlen ponton rúgott belé, ahol még képes reagálni. Mert bármennyire lestrapált a tanár, a diákok hiába utálnak iskolába járni, az iskola mégis az egyetlen és utolsó intézmény, amely valóságos közösségszervező erővel rendelkezik egy elemeire hullott társadalomban. És a tanárok tudnak beszélni, és a diákok szeretnek lázadni, és egy rendes szülő a gyerekei érdekében mindenre képes.

4. Mindebből nem következik semmiféle szenzációs fordulat. A tanár-diákszülő összefogásból egyelőre nem lesz országos sztrájk, a közoktatás régóta esedékes, átfogó reformjára sem most fog sor kerülni. Azonban a szokásosnál jóval szélesebb kör tapasztalja a maga bőrén a rendszer felháborító arroganciáját, valamint megmagyarázhatatlan közönyét a nemzet sorsproblémái iránt, alkalmatlanságát azok megoldására. Egyidejűleg felfedezik az összefogás értelmét, a szolidaritás örömét, a nyilvános felelősségvállalás lehetőségét. Ezt többé nem felejtik el.

Miközben a kormánykritikus média fél éve azon sopánkodik, hogy a politikai elit ellenzékiségre szakosodott szektorában miért nem történik végre valami, és e kicsiny, de jelentéktelen beltenyészet változásaiból következtet a társadalom állapotára, addig az iskola körül, köznapi, könnyen felfogható érdekek védelmében országos mozgalom támadt, amely nem fog felszívódni nyomtalanul, mint elődei. Egy nemzedék tanulja meg belőle, hogy mire számíthat és mi a dolga. Megtanulja, amit az iskolában nem tanítanak: önállóan gondolkodni, a véleményét bátran kimondani, egymással összefogni. Ez a tudás most már menthetetlenül terjedni fog közöttük. A szüleik is rákényszerülnek, hogy előítéleteikkel szembenézzenek: olyan konfliktusba keveredtek, amelynek szemlátomást nincs semmi köze az állítólagos bal- és jobboldal közti hadakozáshoz, az egymásra uszított város és vidék mondvacsinált ellentétéhez, Nyugat-majmoláshoz vagy turáni ősökhöz.

Azt állítom tehát, hogy a civil tiltakozás hatása – nem a kormány politikájára, hanem a résztvevőkre – a megélhetési viszonyok drámai romlásával egyidejűleg döntő változások kiindulópontja lesz a hazai politikában, egy olyan időszakban, amikor a kormányzó pártok nem számíthatnak többé bőkezű külföldi támogatókra (mert a nyugatiaknak elegük lett belőlünk, Putyin nincs abban a helyzetben, hogy honorálja utolsó csatlósának szolgálatait, a kínai politika horizontján pedig alig észrevehető kis távoli pont vagyunk csupán). Lehetne, pontosabban. De valószínűleg mégsem lesz, mert a civil kezdeményezések természetükből fakadóan nem rendelkeznek az országos szervezkedéshez kellő erőforrásokkal, és a nyilvános politika intézményrendszeréhez nincs hozzáférésük. Átütő erőt az kölcsönöz nekik, ha fellépésük a közérzületben már régóta szunnyadó törekvéseket hív elő. Jelképes üggyé kell válniuk, amelynek jelentősége túlmutat önmagán.

Az iskolaügy erre éppen alkalmas volna, hiszen az ország jövőképessége múlik azon, ami ott történik vagy nem történik. A magyar társadalomnak azonban ez idő szerint éppen a jövőről nincs semmiféle képe, melynek jegyében cselekvésre szánná el magát. Amikor a cikk elején a NER uralmának negyedik, megingathatatlan pillérére utaltam, erre gondoltam. Nem valami alternatív program hiányára, amely egy kis jóakarattal és szakértelemmel bármikor előállítható, hanem vízióra, amely csak a kollektív képzelet spontán alkotásaként születhet.

5. De hát miért nincs a jövőről semmiféle képünk?

Kezdjük azzal, hogy már a rendszerváltozás idején sem volt, sőt a legtöbben nem is gondolták, hogy ilyesmire szükség lehetne. Legyen nálunk is minden úgy, mint Nyugaton, mondták akkoriban sokan. Mások meg azt, hogy legyen csak úgy, ahogyan régen (sem) volt. Ehhez járult a döbbenetes tájékozatlanság e térben vagy időben távoli dolgokkal kapcsolatban, amelyek mentén akkoriban a pártok szerveződtek.

„Világnézeti alapon” jövőképet kreálni azóta is képtelenségnek tűnik. Nem véletlenül. A tizenkilencedik század uralkodó eszméiből táplálkozó programok és e programok különféle kombinációi a huszadik században sorra megvalósultak, és – maradjunk ennyiben – nem arattak osztatlan sikert. Azért nincs jövőképünk, mert mi voltunk a jövő. A tizenkilencedik század jövője. Liberalizmus, szocializmus, konzervativizmus – a teljesült három kívánság abból a gonosz meséből. Nőjön a kend orrára!

A huszonegyedik század nagy kihívásai nem a javak elosztásával kapcsolatosak. Az ökológiai katasztrófát nem lehet igazságosan elosztani, és ha lehetne is, az a lényegen nem sokat változtatna. Tehát nincs rá szocialista recept, ezért nincs jövőképe a baloldalnak.

Nem is emberi jogainkkal kapcsolatosak (bár azok durva korlátozásával járnak), és nem egyes kisebbségeket, hanem mindenkit egyformán sújtanak. Így a hatalom, az információ és a pénz példátlan központosítása a globális hálózatokban, a globális hálózatokon élősködő helyi oligarchák, hadurak és diktátorok kezén, többé a liberális program jegyében sem kezelhető.

Végül a fenntartható fejlődés lényegében konzervatív „jövőképe” a velejéig hazug: megkerüli a kérdést, hogy fejlődés-e egyáltalán, amit fenn akarunk tartani, és hogy akarjuk-e. Visszatérnünk pedig végképp nincs mihez: ami manapság a világban zajlik, az, tetszik, vagy sem, logikus fejleménye a tudományos-technikai forradalom által felszabadított erők működésének. A történelem szemétdombját, akarom mondani, kerekét különben sem lehet – reciklikálni.

Ami személy szerint bennünket, magyarokat illet, nekünk meg már csak azért sincs saját, külön bejáratú jövőképünk, mert nemigen tudjuk, hogy kik vagyunk. Tudni, hogy kik vagyunk, ez háromféle dolgot jelentene az identitás filozófusa, a kanadai Charles Taylor szerint. Egy az, hogy tudjuk, kikhez tartozunk. Hát egymáshoz mi aztán nem, arról, ugye, szó sem lehet! Pont a másik magyar az, akivel közösséget semmi szín alatt sem vállalunk. Másodszor azt jelentené, hogy tudjuk, miként váltunk azzá, akik vagyunk. Az ezzel kapcsolatos hazudozás és félrebeszélés lévén talán a közbeszéd legnépszerűbb tárgya idehaza, bátran kijelenthetjük, hogy nem tudjuk, de nem is akarjuk tudni, miként váltunk azzá, akik vagyunk. Nálunk a hatalom jogcím a történelemhamisításra, és az emlékezetünk színtiszta politika. Harmadszor azt követelné az önismeret, hogy tudjuk, mik a céljaink, hiszen a nemzet, ha valami: közös vállalkozás. De ha nem tudjuk, kikhez tartozunk, a keresztény Európához vagy a felvilágosodás örököseihez, a türk népek testvériségéhez vagy a türk ujgurok gyilkosaihoz, hogy lehetnének akkor és kikkel legyenek közösek a céljaink? És ha a múltunkkal nem vagyunk képesek szembenézni, hogyan ismerhetnénk fel a ránk és éppen miránk várakozó jövőt? Nálunk hiába csenget: kit keres, kérdezgetjük majd hülyén.

És akkor itt van még ráadásul, be is tölti a fiatalabbak képzeletében a jövőkép helyét a világhálón jövő kép. Ez megmutatja, hol a helyünk: a képernyő előtt. Jobban tudja, hogy mik a céljaink: a lehetséges célok végtelen sokaságát kínálja minden pillanatban, s a következőben teljesíti, amit megkívántunk. A kérdést, hogy kikhez tartozunk, értelmetlenné teszi: a Globális Akárhol lakóinak nincsenek szomszédai. Kerülik az elköteleződést, virtuális kapcsolatokban élnek. Egy emberként aggódnak a távoli esőerdők sorsáért, de hidegen hagyja őket, ami az ő városukban, az ő erdeikkel történik. Kinek a városa? Mi közöm és miért pont ehhez a csenevész facsoporthoz lenne bármi közöm? Csak térerő legyen…

Amit a hiányzó jövőképről biztosan tudhatunk, hogy ti. miben különbözne a világjobbító politikai programoktól és utópiáktól, azt Hajnal Istvánnak, nagy, talán legeredetibb gondolkodású történészünknek köszönhetjük, aki a harmincas években arra figyelmeztette kortársait, hogy „az emberi társadalom építését nem felülről, elképzelt célokért kell kezdeni, hanem alulról, a kicsinyek biztosításával, különben a közjólétből a kevesek jóléte lesz”. A kicsinyek biztosítása a globalizáció korában nem mást jelent, mint hogy visszaszerezzük a „kicsinyek”, a helyi, munkahelyi, szakmai és kulturális közösségek jogát, hogy a maguk sorsáról a legjobb meggyőződésük szerint, kényszertől mentesen dönthessenek. És rájuk bízzuk, telve aggodalommal, a további eldöntenivalókat. (Azt is, hogy mi az, amiben nem dönthetnek maguk, lásd szubszidiaritás.) Nevezik ezt újabban ökológiai politikának is, utalva arra, hogy az oikosz, magyarul a ház, a háztartás, földi otthonunk épségének helyreállítása körül forog.

Mert a jövőkép nem egy képzelt jövőhöz, nagyon is a jelenhez tartozik: ha van, cselekedeteinkben tükröződik. Hogy kiállunk egymásért vagy beállunk a sorba, kíméletet tanúsítunk ember- és lénytársaink iránt vagy visszaélünk a mások felett szerzett hatalommal, engedelmeskedünk vagy megtagadjuk az engedelmességet, a lelkiismeretünkre hallgatunk vagy magasabb szempontokra (nincsenek magasabb szempontok).

A körülmények együttállása most kedvez a változásnak; hogy lesz-e változás, az persze kérdés. Az a kérdés, hogy politikai közösség vagyunk-e még (vulgo: nemzet), amely képes felismert érdekei védelmében cselekedni, vagy csak lakosság. Ettől függ, hogy a NER-nek lesz vége, vagy nekünk.

Megjelent a Válasz Online-on, 2022. december 27-én

Megbűnhődte?

Megbűnhődte?

A második világháború előestéjén írta valaki: lehet, hogy a múltat és a jövendőt e nép megbűnhődte már, de az biztos, hogy a jelen bűneiért egyszer még fizetni fogunk. Úgy is lett, elég hamar. Most sem lesz másképpen.

Az akkumulátor- és gépkocsigyártó nagyhatalom ugyanazon az ócskavastelepen végzi nemsokára, ahol a vas és acél országa rozsdásodik. Az Oroszországban és Kínában dühöngő diktatúra utolsó európai csatlósa ugyanúgy a történelem szégyenpadjára kerül, mint példaképe, az eggyel ezelőtti keresztény nemzeti kurzus. A lebutított, tönkretett magyar iskolarendszer áldozatai felnőtt korukban rettenetes árat fizetnek majd – képletesen és szó szerint – azoknak a nemzeteknek, amelyeknek gondjuk volt rá, hogy gyermekeiket ellássák az önálló tájékozódáshoz, sikeres helytálláshoz nélkülözhetetlen tudással. A megmérgezett, kizsigerelt, tarra vágott és tönkreépített hazai táj többé nem lesz képes táplálni utódainkat.

Miért kell ennek így lennie? Miért mindig a rossz oldalra állunk, miért engedelmeskedünk lelkiismeretlen urainknak, miért idomítjuk a hátgerincünket olyan készségesen a rajtunk taposó csizma talpához? Miért nem akarjuk tudni ezekre a miértekre a választ? Miért hazugságokkal áltatjuk magunkat?

„Ez a Magyarország még mindig összeszedhetné magát, megrázhatná magát, mint a kutya… A valóságos élő emberek, akikkel találkozom, lenyűgözőek, csak mintha el volna átkozva az összefüggés” – állította Karátson Gábor barátom mindjárt az új demokrácia első évtizedében. Úgy találta, hogy a magyarok elképesztően undokak egymással. A sok áporodott sérelem, acsarkodó gyűlölet és önmaguk elől is titkolt szégyenérzet megakadályozza őket abban, hogy összefogjanak nyilvánvaló közös érdekeik védelmében, egyáltalán, hogy felismerjék a tennivalókat. Mint a forradalom résztvevője és tanúja ő mindezt ötvenhat emlékének elárulásával magyarázta: a hazugságra, hallgatásra és megalkuvásra épített kádári konszolidáció demoralizáló hatásával. A magam részéről mindig sejtettem, hogy a magyarázat ennél messzebbre vezet és bonyolultabb. Most erre teszek kísérletet: az összefogás útjában álló kölcsönös bizalmatlanság, a meghasonlottság gyökereit keresem, és megpróbálom kideríteni, mi okozza nálunk a reális önkép és önazonosság hiányát.

Se nemzet, se állam

Beszámolómnak egymásra épülő, vagyis inkább egymásra torlódott történelmi tapasztalatokról és traumákról kell majd szólnia. Az elbeszélés nehézségei mindjárt kiderülnek, ha megpróbáljuk azonosítani a történet helyszínét és szereplőit. A Szent István által alapított magyar állam örököseinek valljuk magunkat, de tudjuk, hogy a mi történetünk, mai magyaroké, lényegében akkor kezdődik, 1526-ban, amikor a középkori magyar államé véget ér. A példátlan pusztítással és hatalmas vérveszteséggel járó oszmán hódítás korától fogva ugyanis ezen a területen különféle birodalmak és államalakulatok osztozkodnak mind a mai napig (ugyanúgy, mint a magyar államalapítás előtt), és a népesség is nagyrészt kicserélődik. Az egykori Magyar Királyság önállóságának helyreállítására tett szórványos kísérleteket a Habsburg birodalom újra és újra letöri. A magyarság újjászületése modern, polgári értelemben vett nemzetként a XIX. században majd heroikus szellemi és fizikai küzdelem eredménye lesz, azonban a magyar fennhatóság időleges helyreállítása az Árpádok országa felett (a dualizmus korában) birodalmi keretek között megy végbe, feladva a független államiság törekvését. Így és csakis így kerülhetett sor a magyarral összebékíthetetlennek vélt konkurens nemzeti törekvések semlegesítésére, utóbb elnyomására. Amiért később hatalmas árat fizettünk.

De mi lehetett vajon, amit az állami egység felbomlása és a nemzet születése között eltelt évszázadokban a magyarság legjobbjai hősies elszántsággal, bölcs körültekintéssel védelmeztek? A hazájukat védték akkor is, ezt tőlük tudjuk, de vajon mit értettek alatta? A horvát származású Zrínyiek például, vagy Zrínyi Ilona (apját nem ismerő) neveltje, II. Rákóczi Ferenc német-római birodalmi herceg? A soknemzetiségű és különállását féltő Erdély fejedelmei, a császár és a szultán között egyensúlyozó diplomaták és hadvezérek, Bethlen, Bocskai?

A válasz korántsem magától értetődő, egy rövid publicisztikában érjük be ennyivel. De vegyük észre: ami a földrajzi térben igencsak bizonytalan határok között elterülő földdarabot, a szűkebb vagy tágabb értelemben vett pátriát a leginkább hazává tette a rajta élő-pusztuló, egymással torzsalkodó, etnokulturális értelemben igencsak elegyes népesség számára, az maga a védekezés éthosza volt. A haza elveszett! – a magyar hazaszeretet ettől a koronként meg-megújuló jajkiáltástól nyeri sajátos karakterét. Olyan haza ez, amely el szokott veszni: történelmi-politikai közösség, amely évszázadokon keresztül csak az emlékezetben és a vágyakban élt. Képzelőerő kérdése volt, afféle virtuális haza: még nem nemzet, és már régóta nem állam. Azért lehetett, azért kellett élni s meghalni érte, mert e szónak, haza, csak felszólító módban volt értelme, ahogyan ódájában Arany János írja majd Széchenyiről: Kimondá: „a magyar lesz” – hogy legyen! Mondvacsinált nemzet volnánk? Nem szégyen ez: a magyar nemzetet nyelvújító, intézmény- és kultúrateremtő elődeink akarták; nagyrészt az ő történelmi teljesítményük, nem holmi államalkotó politikai erőszaké.

Ugyanezt egyébként elmondhatják magukról horvát vagy a cseh „szomszédaink” is. Úgy látszik, a hosszabb vagy rövidebb ideig fennálló középkori királyságok léte abban az esetben – és csakis abban – képes fenntartani az összetartozás tudatát sok-sok nemzedéken keresztül, ha a rokonság hagyományát őrző, tartósan együtt élő – és így idővel egy nyelvet beszélő – népesség emlékezete őrzi a részben minden bizonnyal kényszerű és esetleges egykori uralmi keretek emlékezetét. Lehet, hogy a történészek által emlegetett államnemzeti és kultúrnemzeti fejlődés között nincs is akkora különbség? Csakhogy az úgynevezett kultúrnemzeti törekvések jogcím gyanánt kénytelenek a régmúltban vagy csupán képzeletükben élő uralkodókra, politikai közösségre hivatkozni. Ami, ugyebár, sokat megmagyaráz az alakuló közép-európai nemzetek önazonosságának hézagait kitöltő, gyöngeségét ellensúlyozó nacionalizmusok sértődékeny, agresszív természetéből.

Nem mentegetem, csak magyarázom, hogy az egzisztenciális fenyegetettség tapasztalata és a nemzetalkotó vállalkozás véres viszontagságai miképpen motiválják mind a mai napig a magyar nemzettudat „végvári”, vagyis elzárkózó és védekező jellegét, bizalmatlanságát az idegen iránt. De vajon miért éppen a másik magyar lesz ennek a gyűlöletig fajuló bizalmatlanságnak az első számú célpontja? Miért egymás számára vagyunk ilyen szembeszökő módon idegenek? Talán azért, mert errefelé a haza olyan rövid takarónak bizonyult, amit mindig egymásról kellett lecibálni. Didergésünk nyilvánvaló okát azután nem volt nehéz egymásban felfedezni. Jogcím pedig a takaró rángatásához bőven akadt.

Mert a félreértés elkerülése végett: az identitások sokfélesége önmagában nem okoz kibékíthetetlen ellentéteket. A premodern politikai közösség rendje nem az egységen, hanem a különbségek sokaságán nyugodott. Többféle felekezet és etnikum, nemes és nemtelen, bennszülött és jövevény, a császár és a fejedelem alattvalója jól megfért egymással, vagy inkább mondjuk így: örökös ellenségeskedésük, ha kívülről nem kényszerítik, nem feszítette szét a társadalmi kereteket, mert a sokféle törésvonal, határ keresztbe metszette egymást. Akik az adott esetben egymással szemben álltak (például vallási téren), azok között az összetartozás tudatát nem engedte elhomályosulni egy másik hagyományhoz fűződő előjogaik vagy érdekeik közössége (mondjuk, rendi hovatartozásuk vagy az anyanyelvük). Egy háromfelé szakított, idegen hadaktól dúlt ország kellett ahhoz, hogy a felekezetek, fejedelmek, osztályok és nemzetiségek egy hosszú korszakon keresztül se kiegyezni ne tudjanak, se végérvényesen legyőzni egymást. Így állandósulhatott és öröklődhetett nemzedékről nemzedékre a sérelmek emlékétől fűtött ellenségeskedés kuruc és labanc, katolikus és protestáns között, túl a szokásos gyűlöleten, amellyel a társadalomból kirekesztett, jogfosztott jobbágytömegek viseltettek uraik iránt.

De igazán csak a következő évszázadokban válik majd végzetessé a kölcsönös fenyegetettség és megosztottság történelmi tapasztalata: hogy közvetlen és kézzel fogható ellenségünk a szomszédunk, a másik magyar. Egyszerre lesz ez a meggyőződés hajtómotorja és akadálya az egységes és egynemű nemzeti önazonosság megteremtését célzó türelmetlen igyekezetnek.

Haza és/vagy haladás

Amikor Martinovics Ignác címzetes szászvári apát, ateista filozófus, udvari kémikus, illuminátus szabadkőműves, a bécsi titkosrendőrség ügynöke szervezni kezdte kis híján sikeres összeesküvését, tudta, mit csinál. Egy őrületbe hajló, szóval zseniális terv szerint egyszerre két titkos társaságot alapított a magyarországi elégedetlenek számára, egymás ellenében. Az egyiket az országszerte erősödő nemesi ellenállás híveinek, ősi jogaik védelmében. A másikat ezeknek az ősi jogoknak az eltörlésére, a szabadság és egyenlőség nevében. Az egyik társaságban Werbőczire hivatkozott, a másikban Saint-Justre és Robespierre-re.

A Marseillaise-t már 1792-ben lefordították a barátai – no persze nem magyarra, hanem latinra, hiszen ez volt akkoriban a műveltek és a politika nyelve. A francia eszmék hívei gyakran nem magyarul beszéltek, a magyar nyelv erre nem is igen volt alkalmas akkoriban. Nemzeti érdeknek a rendi kiváltságait féltő nemesi nemzet érdekeit nevezték, másmilyen nemzet még nem létezett. Nekik viszont nem kellettek a jakobinus eszmék. Hogy fértek volna ezek össze egyetlen társaságban? A tiltakozás a Habsburg abszolutizmus ellen országszerte erősödött, a tiltakozók azonban egymástól jobban tartottak, mint az uralkodótól, aki jól tudta ezt. A jobbágyság hűbéri terheinek eltörlését követelő röpiratokat az udvar megbízottai terjesztettek a nép körében.

A hazai helyzetről hiteles képe egyedül a II. Lipót és Ferenc császárok által kiépített besúgóhálózatnak lehetett. Ügynökei otthonosan mozogtak a szabadkőműves páholyok és más titkos társaságok második nyilvánosságában, és hivatásuknak tekintették, hogy az uralkodóhoz eljuttassák, amit ott beszélnek, hogy titokban adott bölcs tanácsaikkal tereljék jó irányba politikáját. Ezzel próbálkozott Martinovics is évekig; akkor sem hagyta abba a jelentések írogatását, amikor már forradalmi összeesküvését szervezte, de nem is hagyhatta, hiszen kollégái minden lépését jelentették, figyelték. A Habsburgok rendőrállamában csak e hálózat tagjai rendelkeztek a szervezkedéshez kellő mozgási szabadsággal. Martinovics köpönyegforgatásban bővelkedő, abszurd és tragikomikus történetének megfejtése nem a lélektanra tartozik, hanem a történelemre.

Mindannyian ebből a köpönyegből kerültünk elő, ki a jobb, ki a bal zsebéből (írtam bő húsz esztendeje1). Mindkettő feljelentésekkel volt tele. A rendszerváltozás kudarcára kerestem akkor magyarázatot; remélem, kiderült, hogy most is erről beszélek. Emdéefesekről és eszdéeszesekről. A meghasonlásról, amely túléli a pártokat. Mert ha a „két Magyarország”, a megosztottság hagyománya kora újkori eredetű is, a tartalma, tehát a mindenkori legfőbb törésvonal nagyjából ott húzódik ma is, ahol Martinovicsék korában. Koronként más név alatt és más jelszavakkal, de azok üldözik, vádolják, ölik egymást azóta is, mint akkoriban, amikor a magyar jakobinusok feje hullott a porba. Az egyik oldalon, akik a nemzet megmaradását féltik a haladástól (modernizációtól, urbanizációtól, az idegenektől, a Nyugattól), a másikon, akik a haladás gátját a nemzeti (rendi, nacionalista, függetlenségi, xenofób) törekvésekben vélik felfedezni.

Hogy mindkettőben van valami igazság, a tragikus valóságot Széchenyi István ismeri fel először (és utoljára?). A magyarnak nevezett kulturális örökség, figyelmeztet, az országlakosok kisebbségének fontos csupán, s ez a kisebbség műveletlenebb, gyengébb és szegényebb, semhogy másokra vonzerőt gyakorolna, vagy politikai ambícióit érvényesíthetné. Előbb gyarapodnia kell tehát tudásban és erőben, hogy számára a jogkiterjesztés haszonnal s ne veszteséggel járjon, hogy az elmagyarosodás a többi nemzetiségnek érdekében álljon, legvégül, hogy a polgárosodó hazai társadalom (magyar vezetéssel) emancipálja magát és megteremtse a politikai önrendelkezés alkotmányos kereteit – az összbirodalmon belül. Előbb közintézmények kellenek, egyesületek, fokozatos reformok, amelyek megteremtik a politikai változásokhoz nélkülözhetetlen infrastruktúrát.

Ezt a jól végiggondolt programot Kossuth fellépése a feje tetejére állítja: a népszerű nemzeti kártya kijátszásával magához ragadja az ellenzék irányítását. Ellentétük lényegesen több, mint mérséklet és radikalizmus konfliktusa, de ezt sem a kortársak, sem az utókor nemigen értette. Széchenyi katasztrófától retteg, a katasztrófa be is következik. A gyökeres reformok számára kedvező pillanatban (1848) a magyar politika egyszerre kerül szembe az Ausztriai Birodalommal és a hazai nemzetiségekkel.

Hogy a kialakult kaotikus helyzet akkor nem gyors összeomláshoz vezetett, az a szűzmáriás lobogó mögé beállt magyar, szlovák, örmény, zsidó, lengyel, bunyevác stb. honvédek, a magyar nyelvet újoncaiktól tanuló német ajkú egykori császári tisztek, morva tüzérek váratlan elszántságának köszönhető, és mindenekelőtt a páratlan helyzetfelismerő képességgel rendelkező katonapolitikusnak, Görgei Artúrnak. Helytállásuk erkölcsi dicsőségét azonban a magyar nacionalizmus aratja le, amelynek nagyobb része volt a tragikus konfliktus felidézésében, mint a soknemzetiségű hadsereg teljesítményében. A magyarság és a vele együtt élő népek szembenállása csak ezek után válik feloldhatatlanná. A kölcsönös sérelmek rövidesen engesztelhetetlen gyűlöletté fajulnak, és jogtipró intézkedések, véres leszámolások alapjául szolgálnak mindkét oldalon. Nemhiába figyelmeztet Széchenyi már 1835-ben: „most van még idő szebb frigynek kötésére vagy soha többé. Elődeink a frigyet könnyen köthették volna, mi, mostaniak már csak nehezen, utódaink tán soha többé, ezt ne felejtsük.” (Ez a Hunnia címet viselő röpirat azonban nyomtatásban csak 1858-ban lát napvilágot.)

A történtekből levont részint téves, részint hazug következtetések a lehető legszerencsétlenebb módon rögzítik a rosszul meghúzott frontvonalakat, előkészítve a talajt a függetlenségi-dualista, mélymagyar-hígmagyar, népiurbánus pártviszályhoz. A nemzeti megalománia többször átmázolt, hamis önképén keverednek a K. und K. imperializmus, a kuruc függetlenség, a hun rokonság, a keresztény védbástya és a negyvennyolcas radikalizmus vonásai a közönséges dzsentri pökhendiséggel. Áldozatai nemzedékről nemzedékre egyre sértettebben tiltakoznak, amikor a történelem – újra és újra – benyújtja a számlát. Így lesz Trianon után a „befogadó”, azaz asszimiláló nagymagyar nacionalizmusból kirekesztő, defenzív (fajvédő) kismagyar sovinizmus.

A nagy nemzedék – Eötvös József, Deák Ferenc, Kemény Zsigmond nemzedéke – távozása után a magyar liberalizmus is kényszerpályán találja magát, s bizonyos értelemben fáziskésésbe kerül. A megkésett modernizáció sikerei feledtetik a monarchia reformjának sürgető szükségszerűségét. A rohamos urbanizáció anyagi és szellemi haszonélvezőinek nem áll érdekében, hogy észrevegyék a vidék tragikus elmaradottságát, nyomorát. Urbánusok és agráriusok kölcsönös értetlensége a két világháború között az úgynevezett progresszió táborát is élesen megosztja majd, a türelmetlenebbekben azt a meggyőződést erősítve, mintha nem is maradt volna más választásuk, mint nemzetiszocializmus és nemzetközi szocializmus között. Jászi Oszkár vagy Bibó István harmadikutassága elszigetelt jelenség marad, sohasem válik politikaformáló tényezővé.

Ez a megkésettség tükröződik majd a progresszív értelmiség politikai tanácstalanságában a rendszerváltozás idején is. Miközben egyik pillanatról a másikra teljesül az előttük járt liberális nemzedékek minden kívánsága, nem veszik észre, ők maguk miként válnak a globális kapitalizmus kijáróivá. Ez az egyetlen lehetőség, magyarázzák, hogy útját állják a rossz emlékű keresztény nemzeti kurzus visszatérésének. A Demokratikus Ellenzék hangadói szakítanak újbaloldali elfogultságaikkal, hogy világnézeti alapon támogassák a szocialistából kapitalistává vedlett pártállami elit hatalomátmentési törekvéseit.

A népnemzetiek táborának ez eggyel több okot ad arra, hogy ott folytassák, ahol ötven évvel ezelőtt abbahagyták. A sérelmi politikához a történelem bőven szolgált új sérelmekkel, és a romlatlan, igaz magyarságot ismét védeni kellett külső és belső ellenségeitől, mindenkitől. A két oldal már az ancien régime végnapjaiban gyanakodva méregeti egymást, majd az első adandó alkalommal egymás torkának ugrik. „Ti csináltátok a fasizmust!” „A ti lelketeken szárad a bolsevizmus!” Pedig hát nem ők csinálták, és nem az ő lelkükön szárad. De ez már egy másik történet.

A hallgatás ára

A társadalmi kötelékek széthullása korántsem hungaricum: világjelenség. Nem is lehet ez másképpen ott, ahol mindenki külön-külön függ a technikai apparátusoktól és nem a saját környezetében él, hanem a globális távközlési hálózatok teremtette virtuális valóságban. A tanácstalan és sehová sem tartozó tömegember identitáskeresése élteti a jobb- és baloldali populista mozgalmakat, amelyek a globalizáció szép új világában csalódott népesség mozgósításához gyártanak igényeiknek (igénytelenségüknek) megfelelő mintákat és vezéreket, azonosulási kereteket.

Nálunk azonban még a múlthamisítás (identitáspolitika) és az idegengyűlölet (a másik magyar iránti gyűlölet) sem teremt összetartó közösségeket, azt is úgy kell naponta belénk sulykolni. A mondanivalóban sincs semmi új: százéves mintákat követ, ötlettelen apparatcsikok erőlködése. Uralmukat nem a beléjük vetett bizalom, hanem az állam polgárainak egymás iránti kölcsönös bizalmatlansága teszi kikezdhetetlenné. A társadalmi szolidaritás hiánya eleve kudarcra ítéli a spontán ellenállás kísérleteit, megpecsételi a civil kezdeményezések sorsát. Ne a pártokat tessék hibáztatni azért, hogy nálunk a parlamenti demokrácia önmaga karikatúrája lett! A diktatúra olyan, mint a víz, minden mélyedést kitölt. Addig terjed, ameddig akadályba nem ütközik, amely megállítja. A kérdés az, hogy miért tűrjük. Miért nem bízunk egymásban, önmagunkban, miért tartjuk távol magunkat a politikától?

A politikai közösség széthullásának, végletes megosztottságának magyarázatáért a történelemhez fordulunk. Az egzisztenciális fenyegetettség és kiszolgáltatottság nemzedékről nemzedékre öröklődő tapasztalata bizonyos mértékig érthetővé teszi, hogy miért jutott túlsúlyra viselkedésünkben az elzárkózás és a beletörődés. Azon sincs mit csodálkozni, hogy a tartósan, éspedig koronként más- és másféleképpen megosztott társadalom tagjai egymásra egy idő után az elszenvedett kölcsönös sérelmek által jól megalapozott gyanakvással tekintenek. Hogy ritkán és bátortalanul élnek a kollektív érdekérvényesítés eszközeivel, melyekkel elődeik a véres megtorláson kívül egyebet alig értek el. Annál többet egyéni ügyeskedéssel! Hiszen egy kis meghunyászkodással, megvesztegetéssel, az elnyomó rendszeren támadt rések és repedések között óvatosan araszolva itt mindig lehetett valahogy boldogulni, az oszmán birodalom, a Habsburg abszolutizmus vagy a proletárdiktatúra korában is. Különösen egymás kárára. És ezt, ugye, jól megtanultuk.

A kölcsönös elhatárolódáshoz a történelem – minden egyes család története külön-külön és együtt – szolgált körvonalaiban bizonytalan, de érzelmileg jól megalapozott ellenségképpel. Ennek alapjait kerestük az egymásra rakódott rétegekben: kuruc és labanc, városi és vidéki, mélymagyar és jöttmagyar, haladás és nemzeti érdek, polgári és rendies társadalom, végül – bármit is jelentsen ez – baloldal és jobboldal ellentétében. Egyébként nem titok, hogy az utóbbi mit jelent. Baloldaliak azok, akinek felmenőit a jobboldalinak mondott rezsimek alatt érte több veszteség, jobboldaliak, ahol ez épp fordítva történt.

Leírásunkból azonban hiányzik még valami, ami a történelmi sebeket nem engedi sem behegedni, sem kifakadni, és ami nélkül mostani közállapotaink megmagyarázhatatlanok. Ez a piszkos kötés sebeinken, amelyet, sajnos, csak a bőrünkkel együtt tudnánk magunkról letépni, a Kádár-rendszer: negyvenévi hazudozás és hallgatás, félelemből, számításból, gyávaságból (így, ebben a sorrendben), de legfőképpen: kimerültség okán. Ez utóbbiról kevés szó esik, hogy az alkut, amely nép és hatalom között kimondatlanul köttetett, hogy aki nincs ellenünk, az már mindjárt velünk van, ami persze egy percig sem volt igaz, egy megtizedelt, megvert, kiéheztetett, megerőszakolt, testi és lelki egészségében megtámadott, kimerült ország kötötte börtönviselt, saját elvtársaitól rettegő, kényszeredetten hazudozó vezetőivel. Hogy mi átmenetileg békén leszünk hagyva (mármint a nép), azt ígérték. És ennek tényleg örültünk, és volt is minek – a körülményekhez képest.

Csakhogy. Szóval, hogy ennek ára volt. Mondok egy példát. Felnőtt fejjel tudtam meg, hogy általános iskolai tanáraim, köztük éppen a legkiválóbbak, gimnáziumokból eltávolított szerzetes-tanárok voltak, de akadt köztük forradalmi szerepléséért száműzött pártfőiskolai oktató is, valamint horthysta és koalíciós miniszterek rokonai. Mi mindenről hallgathattak ezek – háromháznyira az Andrássy út 60.-tól – nemcsak előttünk, de a tanári szobában is, egy idő után talán önmaguk előtt is? A következő nemzedék pedig, az ő neveltjeik, már azt sem tudhattuk pontosan, hogy mi az, amiről nem beszélünk. (A magamfajta kiváltságosokat kivéve, akiknek családján többször és közvetlen közelről gázolt keresztül a történelem; azt nem lehetett nem észrevenni.)

A szétvert középosztályok maradéka, a világháború, a zsidóüldözés, az olykor vörös, máskor megint fehér terror és a tömeges megtorlások áldozatai, a téeszesítés elől faluról városba menekült milliók, kitelepítettek és betelepítettek (mobilitás!!!), deklasszáltak és gyorstalpaltak, feljelentők és feljelentettek alkották azt az alaktalan keveréket, a lakótelepi szomszéd számára is ismeretlen – még szerencse! – lakosságot, amely már nem nemzet többé. Ez az igazság.

Ebben az állapotban érte népünket a fejünk felett leboltolt rendszerváltozás. És akkor megint mindennek más neve lett, mást kellett elhallgatni, mint amit odáig, és valóságos sebekre mutogatva lehetett emlékezni arra, amit, sajnos, rég elfelejtettünk, mindig is rosszul tudtunk vagy eltitkoltak előlünk. Lehetett szavazni, hogy a tömegsírokat szentkoronával, turulmadárral vagy mégis inkább rovásírásos kopjafával dekoráljuk.

Hogy megbűnhődte? Inkább azt mondanám: viselt dolgainkért általános amnéziában részesültünk.

Be kellett volna becsületesen vallani szétesettségünket, és megpróbálni rengeteg türelemmel, aprólékos munkával felépíteni valamit a létező szocializmustól örökölt matériából, bátorítva, segítve a társadalmi önszerveződés és önigazgatás erőtlen kísérleteit. Mint tudjuk, ennek éppen az ellenkezője történt. Nem népmozgalmakra, de az átmentett hatalmi struktúrákra kezdett ráépülni, épül azóta is két hatalmas hazugság.

Az egyik, hogy mi ugyanazok vagyunk, és ott folytathatjuk, ahol 1938-ban, önhibánkon kívül, abbahagyatták velünk. Ez olyan képtelenség, hogy így kimondani csak a rendszerváltozás után egy negyedszázaddal lehetett, de a szándék kezdettől fogva megvolt. A másik sem volt különb: folytatni, amit 1989-ben abba sem hagytunk, hivatkozva a létező szocializmus satujában formált, államilag hamisított közvélemény demokratikusan kifejezésre juttatott „akaratára”. Mintha létezne Magyarországon ép, önálló tájékozódásra és elhatározásra képes politikai közösség.

Nemcsak a múlttal, a jelennel is elmaradt az őszinte szembenézés. A történelmi jelmezek a mostani viszonyok silányságát hivatottak leplezni: a szerepek méltatlanságát és a szereplők alkalmatlanságát.

Javaslom, most egy darabig ne hivatkozzunk a történelemre!

A cikksorozat a Magyar Hangban jelent meg három részben, 2022. augusztus 19. és szeptember 16. között

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Zilla Slab – SIL Open Font License