Table of Contents

- Kedves Olvasó!

- Első fejezet:

- HÁZIBULI

- Második fejezet:

- KERTI PARTI

- Harmadik fejezet:

- FESZTIVÁLOK ÉS

- KONCERTEK

- Negyedik fejezet:

- HORGÁSZAT

- Ötödik fejezet:

- SPORT

- Hatodik fejezet:

- KIRÁNDULÁSOK ÉS UTAZÁSOK

- Hetedik fejezet:

- CSALÁDI BULIK

- Nyolcadik fejezet:

- „KEVERT”

- A Helma Kiadó Könyvajánlója

Sky S.T.

MOST FŐZÜNK VAGY

BULIZUNK?

Sky S.T.

Most főzünk vagy

bulizunk?

SZERZŐTÁRSAK:

Garajszki Rozika, Kovács Katalin, Pálinkás Angéla

Sike Erzsébet, T. Fiser Ildikó, Tóth Klaudia

Cserni András, Csörgő Iván, Dudás Joe Bence,

Dvariecki Bálint, Erdős Sándor,

Surovec Róbert, Sütő Gyula

© Sky S.T. 2025. 07.

Magyarországon kiadja a

HELMA Kiadó

A szerző eddig megjelent könyvei:

Vigyázat sorozat (Sky S.T.):

1. Vigyázat! Jövök!

2. Vigyázat! Nyaralok!

3. Vigyázat! Férjhez megyek!

Jó pasi sorozat (Sky S.T.):

1. A szomszédom egy jó pasi!

2. A férjem egy jó pasi!

3. Az apukám egy jó pasi!

Lotte sorozat (Sky S.T.):

1. Lotte elveszti a szüzességét

2. Bízz bennem!

Az Asperg család sorozat (Sky S.T.):

1. Emily – 1. rész

2. Emily – 2. rész

3. Apollónia

Milyen mély a mélyirodalom? (Sky S.T.)

Most főzünk vagy dumálunk? (Sky S.T.)

Két könyv között… minden, ami csirke

Antológiák 2024 (Sky S.T.)

Erotikus Történetek Antológia 2024

Újratervezve! Régi mesék új köntösben Antológia 2024

Újratervezve! Régi mesék új köntösben Antológia 2025

Olivia Fox naplója sorozat (Sütő Éva):

1. Átverve

2. Behálózva

3. Meggyötörve

4. Megbosszulva

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Cím: 8630 Balatonboglár, Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30) 499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője: Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma: 2025. 07. 11.

ISBN 978-963-639-803-3

Copyright

Borítóterv: Bakó Lilla

A szerző elérhetősége: skybook0401@gmail.com

Facebook: https://www.facebook.com/skystbook/

Szerzői jog – Copyright: 2025 by © Sütő Éva

Minden jog fenntartva – All right reserved

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert.

A könyv bármely részletének a közléséhez, bármilyen céllal, a kiadó írásbeli engedélye szükséges, kivételt képeznek a Helma Kiadó és az MKMT mozgalom hivatalos bloggerei, akik 600 (azaz hatszáz) karakter erejéig szabadon idézhetnek a könyvből.

Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

Tartalomjegyzék

Kedves Olvasó!

Első fejezet: HÁZIBULI

Második fejezet: KERTI PARTI

Harmadik fejezet: FESZTIVÁLOK ÉS KONCERTEK

Negyedik fejezet: HORGÁSZAT

Ötödik fejezet: SPORT

Hatodik fejezet: KIRÁNDULÁSOK ÉS UTAZÁSOK

Hetedik fejezet: CSALÁDI BULIK

Nyolcadik fejezet: „KEVERT”

A Helma Kiadó Könyvajánlója

Kedves Olvasó!

A „Most főzünk, vagy dumálunk? szórakoztató szakácskönyv sikerén felbuzdulva elkészítettük a második részt, Most főzünk vagy bulizunk? címmel.

Az élmények „fazekában”:

Házibulik, kerti-partik, fesztiválok, koncertek, horgászat, utazás, kirándulás, sport, családi bulik, és még sok minden egyéb!

A másik „fazékban”:

Minden olyan étel, ami a fenti nyári élményekhez kötődik, legyen az szabadtűzön vagy konyhában készítve.

Sky S.T. azaz Sütő Éva, vagyis az én meghívott vendégeim az asztal körül az idén ismét egy kiváló csapat, régi és új nevekkel. Lássuk, kik főznek és buliznak velem!

Elsőként érkezzenek a hölgyek!

Garajszki Rozika (későbbiekben: Rozika) író, költő, nagymama, aki saját bevallása alapján nem egy konyhatündér. Már ebből is látszik, hogy rokonlelkek vagyunk, ennél fogva eszméletlen jókat szoktunk dumálni, sokszor késő éjszakába nyúlóan! Hiszitek vagy sem, mi például olvassuk egymás könyveit is! És nem elhanyagolandó adalék, hogy állandó zsűritársam a pályázatoknál.

Kovács Katalin (későbbiekben: Kati), költő, de még inkább rímfaragó mester! Elképesztő, hogy mi-mindenből tud rímet csinálni. Pont a pályázatok kapcsán figyeltem fel a hihetetlen tehetségére, amit – egyelőre - nem akar saját könyvben „közzé tenni”. Viszont kárpótlásként minden alkalommal élvezhetem a pályamunkáját! Ti pedig élvezhetitek a versbe öntött sztorikat és recepteket!

Pálinkás Angéla (későbbiekben: Angi). Hol is kezdjem? Barátnő, munkatárs, könyvblogger, állandó zsűritag, nekem az előolvasóm, gyönyörűen rajzol, fest, verseket is farag, és szerencsére van humorérzéke! És a „hoppácska”: hogy horgász! Bizony! Egyébként a halak mellett még imádja a cicákat is! A cicák meg a halakat – ebből aztán kerekedik majd egy vicces sztori is! Angi egy igazi széplélek, vitriolos humorral!

Sike Erzsébet (későbbiekben: Zsike), énekesnő, dalszövegíró. Tizennégy éves korunktól vagyunk barátnők. Bár egy időre elvesztettük egymást, de ezt most többszörösen bepótoljuk. Mára nem csak elkötelezett olvasóm, de még szerkeszti és javítja is a könyveimet. És állandóan süt-főz, mint egy kisangyal! Sajnos, hiába nyitogatom az ablakomat, soha nem ér ide a finomság! Valami miatt még nem működik a teleportálás!

T. Fiser Ildikó (későbbiekben: Ildikó), szintén „földi”. Ildikó nevével is a pályázatok kapcsán találkoztam először, hihetetlenül tehetséges író. Nemrég jelent meg az első könyve! Mellette még könyvblogger is, csak tudnám, honnan van ennyi ideje? Mert amit ti nem tudtok, hogy nála állandó a jövés-menés, ennélfogva a sütés-főzés is. A váratlan vendég a házában nem ritkaság! De szerintem, ha egy század katonaság tévedne be hozzá, akkor sem esne kétségbe!

Tóth Klaudia (későbbiekben: Klaudia), illusztrátor és mezőgazdasági szakember. Annyira a színek megszállottja, hogy a tyúkjai egyenesen színes tojásokat tojnak! És ez nem vicc! Mindemellett szenzációsan ír. Mindenből képes olyan történetet kerekíteni, amin aztán órákig lehet nevetni. Egyébként rokon, az unokaöcsém menyasszonya. Nagyon beleillik a családba, és nem csak azért, mert ő is imád horgászni!

Most pedig jöjjenek a férfiak, akik nem félnek a konyhától – vagy… hát… legalább szeretnek bulizni!

Cserni András (későbbiekben: Andris) író, költő, és nagyon tehetséges! Ráadásul fiatal! (Hát ember az ilyen?!) Ehhez jön még az, hogy sütni meg főzni is tud, és nem alapfokon! A végén még leiskoláz minket, nőket, akiknek, ugye, a konyhában lenne a helyünk – legalábbis egy régi mondás szerint. De itt is látszik, hogy változik a világ!

(Szerencsére! Mármint, hogy változik a világ! Ugyanis most égettem el a reggelire szánt melegszendvicsemet. Segítség!!!!)

Csörgő Iván (későbbiekben: Iván), ezoterikus író, akinek mindig, mindenre van egy terve. Úgy kezdődik, hogy A terv, aztán B terv, aztán C terv, aztán D terv… Nem kell megijedni, ennyi terv mellett is megőrizte és meg is csillogtatja a humorát! Mert van neki! Mára már mondhatom, hogy ő is állandó zsűritársam a pályázatoknál, ahol nem csak zsűriként, de íróként is megállja a helyét!

Dudás Joe Bence (későbbiekben: Bence), aki, mint alma, egyáltalán nem esett messze a fájától. Hogy ti is értsétek, ő (Dudásné) Sike Erzsébet szeme fénye, egyetlen fiacskája. Költő, zenész, alkotó! Igen, a konyhában is! A sajtok megrögzött „ellensége” – pusztítja, ahol látja! Nincs előtte biztonságban akár csak két napig, egyetlen kiló sajt sem! Azonnal lereszeli, felszabdalja, tésztára vagy kenyérre teszi… Sajtok! Reszkessetek!

Dvariecki Bálint (későbbiekben: Bálint), a Helma kiadó tulajdonosa, vezetője, aki jól bevásárolt velem! Már több, mint két éve, hogy elkötelezett „Helmás” lettem, amit azzal hálálok meg, hogy sorra „belerángatom” Bálintot mindenféle „projektekbe”. Nekem aztán hiába mondja, hogy ő csak olvasni szeret, mert nem hiszek neki egy percig sem! Szeret ő írni is! Én tudom! Hiszen már az előző szakácskönyvbe is milyen jó recepteket meg sztorikat írt! Most meg elmerenghet a fiatalabb korán, amikor még metál koncertekre járt… A kiváló humorérzékkel megírt történetein mi is jókat derülhetünk!

Erdős Sándor (későbbiekben: Sanyi) író, költő, akinek először a jópofa verseire figyeltem fel, aztán meg Tenkes Huba kapcsán, aki nyomoz, a briliáns humorára is! Szerencsére rendszeresen megörvendeztet az alkotásaival a pályázatokon, de most sem tagadta meg önmagát. Lesz itt versbe öntött pörkölt, aztán halászlé újratervezve, (soha nem találnád ki, mi készül helyette!), prózában és versben egyaránt! Szóval most is hozza a formáját, csak győzzétek olvasni!

Surovec Róbert (későbbiekben: Robi), aki gyilkol! Na, jó, csak a könyveiben, merthogy a krimiírás egyik nagymestere! Mellette megrögzött utazó, és legalább annyira nem szereti a hideget meg a telet, mint én! Engem is fenyeget már egy ideje, hogy egyszer eljön felém… Remélem, be is váltja az ígéretét! Az már teljesen természetes, hogy őt is megáldották humorral az égiek, hiába, na, az én asztalom körül ez alapkövetelmény! És meg is találom a megfelelő társakat magam mellé, mindig.

Sütő Gyula, (későbbiekben: Kisgyula), nekem meg szimplán Öcsike vagy Nyuszóka (a többi becenév majd legközelebb!) vagyis az én kicsi öcsikém, aki engem következetesen a húgának titulál (a sztorit majd megosztjuk egyszer – vagy máskor, de nem most). Egyébként meg a családban ő az igazi, a Nagy Ho-ho-horgász! Minden szabadsága, szabadnapja a horgászat körül forog. Szerencsére korán megtanulta konyhakészre varázsolni a halat, sőt, elkészíteni is, és ha kell, hősiesen meg is eszi! Véleményem szerint jobban főz, mint én, halat mindenképpen! A humora meg… látszik, hogy tesók vagyunk!

(Most égett el a második adag melegszendvicsem is, tovább nem próbálkozom! Így megy ez, amikor az ember az írással is akar haladni, meg éhes is.)

Miután azt már bebizonyítottam, hogy írni és főzni nem tudok egyszerre, most inkább az írásra koncentrálok, hogy legalább ezt ne rontsam el!

***

Sokáig gondolkoztam azon, hogy ezt a kötetet hogyan szerkesszem, mihez tartsam magam: eseményekhez vagy hónapokhoz, esetleg évszakokhoz?

Aztán úgy döntöttem: a bulizás különböző fajtái alapján csoportosítom a sztorikat, a receptek meg mennek, ahova menniük kell!

Nézzük, mi mindennel találkozhattok a következő oldalakon!

A bulizásról sokunknak rögtön a HÁZIBULI jut az eszünkbe, ezzel fogunk mi is kezdeni. Lesz itt klasszikus házibuli és buli a házban…

Aztán jöhetnek a KERTI PARTIK, ahol szorosan összefügg a főzés (bográcsban, grillen, nyárson, tárcsán, nyitott kemencében) a bulizással, na meg a különböző italok kulturált és visszafogott kóstolásával (azért ez mégiscsak egy szakácskönyv, ne kelljen már 18+-t tennem a borítójára!)

A FESZTIVÁLOK ÉS KONCERTEK gyakran kézenfogva járnak. Szép, hosszú fejezet lesz, rengeteg jó történettel. Hiszitek vagy sem, de még recept is kerül hozzájuk egy kevés!

Nálunk a HORGÁSZAT is jó alap, és nem csak a főzéshez! Mert mit főzz, vagy süss, ha a halnak eszébe sem jut kifogatni magát? Akkor marad a „sírva vigadás” Kapaszkodjatok meg: itt és most, a csajok viszik majd a prímet! Gondoltátok volna? Ezek a lányok meg is mutatják, mekkora halat fogtak! Nem csak beszélnek róla! Na, jó, azért az öcsém se „fakutya”, ha horgászatról van szó!

A SPORTOLÁS gyakran torkollik féktelen bulizásba. Megboldogult fiatalkorom emlékére én is felidézem a sportrepülésben eltöltött közel húsz év legjobb bulijait. Hogy recept mennyi lesz benne? Lényegesen kevesebb, attól tartok! Szerencsére Ildikó javítja a statisztikát ebben a fejezetben recept-téren (is).

A KIRÁNDULÁSOK ÉS UTAZÁSOK is sok „titkot” rejtenek, szinte mindegy is, hogy itthon (nekem otthon) vagy külföldön kirándulunk. Igazán különleges túra-, sztori- és receptgyűjteményt találhattok majd ebben a fejezetben.

A CSALÁDI BULIKat, amik eddig még kimaradtak, itt tesszük közkinccsé. Lesz itt farsang, disznóvágás, születésnap… csak győzzed olvasni!

Végül egy kis „KEVERT” a végére! Nem, ez nem AZ a kevert! Ez csupa aranyos történet szívélyes vendéglátókról, aprócska és kicsit nagyobb bakikról, hiszen valamikor, valahogyan, mindannyian kezünkbe vettük a fakanalat, mindenkinek volt egy „első”, aztán néhányunknak második meg harmadik is… amit soha nem felejt el. De lesz itt még biogazdálkodás, tyúktenyésztés, színes tojás minden napra…, minden, ami az előző fejezetekből kimaradt, de mi fontosnak tartjuk közzétenni.

Most először segítségül hívtam a technikát is, meg Dvariecki Bálintot, és ennek köszönhetően, ami fotó a könyvben nem látható, vagy aminek kíváncsi lennél a színes változatára, esetleg kíváncsi vagy azokra a videókra, amiket összegyűjtöttünk neked, pláne, ha zenét is szeretnél hallgatni, ez alatt a QR kód alatt mindent megtalálsz! Barangolj kedvedre!

Tartsatok velem, velünk, és bulizzunk egy jót, miközben sok-sok finomságot varázsolunk az asztalra!

Baráti üdvözlettel mindenki nevében:

Sky S.T. (született Sütő Éva)

Johannesburgból

Első fejezet:

HÁZIBULI

Sky:

Száz darab palacsinta és a nemes bosszú

A legjobb házibuli az, amit nem az én házamban rendeznek! – erre főleg a születésnapok környékén jöttem rá. Nem mindig tudtam, meg nem is akartam kihúzni magam a buliszervezés alól, mégis volt egy alkalom, amikor a legjobb bulit az ejtőernyős klubban csináltam, az első önálló ugrásom után (600 méterről, úgynevezett bekötött ugrás, a gomba alakú ejtőernyővel).

Tulajdonképpen ez része volt az avatási szertartásnak, ahol nagyon humánus módon az alapos „seggre-pacsit” mi lányok, kiválthattuk SZÁZ darab palacsintával! (Egy repülőtéren az újoncok ugratásakor nem ritka, hogy harminc-negyven „öreg” ejtőernyős is megvárja az estét, hogy jól odacsaphasson! Szóval megfontolandó volt az alternatíva!)

Sütöttetek már „muszájból” száz darab palacsintát?

Komoly tortúra, és sok minden megfordul ilyenkor egy kreatív elme fejében. Az enyémben is.

Az adott szó, az kötelez! Igen ám, de én csak azt ígértem, hogy másnap, hétfőn, viszem a száz darab palacsintát a klubba – mást nem! Például azt sem ígértem, hogy nem használom fel tölteléknek a cipőkrémet, vagy a sós ízű fogkrémet, hogy nem kerül a túró közé szemes feketebors, vagy a lekvárba méregerős paprika, és a kakaóhoz cukor helyett nem sót teszek.

De hogy ne lőjem le a poént, ezek a kis vicces palacsinták a tálak aljára kerültek, majd rájuk két réteg ínycsiklandozó, valódi töltelékkel megtömött palacsinta. Ismertek már annyira a fiúk, hogy nem voltam szívbajos, ha hülyeségről volt szó, így az első rétegekhez óvatosan nyúltak, belenéztek a palacsintába, aztán a másodiknál néhányan már bátrabbak lettek, és mire eljutottak a vicces rétegig, telepofával haraptak bele – bagarolba, sóba, chilibe.

Én meg szakadtam meg a röhögéstől!

A büfés Katikával összepacsiztunk, aztán nyomtunk egy koktélt a fiúk egészségére! Rájuk fért!

***

A palacsintát, amióta itt élek Johannesburgban, megtanultam sima vízzel készíteni. Egyébként ez az a desszert, ami nálam rendszeresen főétel lesz, mert ahogy sütöm, úgy eszem! Ráadásul soha nem tudom, hogy mennyi lesz a végén, mert képtelen vagyok még ma is elsőre eltalálni, bármilyen mennyiséget.

Szóval liszt, tojás, kicsi só, víz – és kavarás. Hogy csomómentes legyen, én nem kísérletezgetek, átszűröm az egészet a klasszikus fém tésztaszűrőn. Gyors és biztos megoldás.

Amit még itt „kísérleteztem” ki, hogy van, amikor alapból teszek bele kakaót, cukrot is, és rögtön szép csokibarna, kakaós ízű palacsintát sütök. Töltelék sem kell hozzá, azonnal lehet fogyasztani.

Én is, és a párom is úgy esszük, ahogy sül!

A harmadik változat a tepsis palacsinta, amire Pintér Tünde (előző könyvből ismerős lehet a neve) hívta fel rá a figyelmemet. Annyiban különbözik az eredetitől, hogy egy pici sütőport is teszek bele, majd elő a tepsit, bele a sütőpapírt, rá a masszát (amit kicsit sűrűbbre hagyok), és csak arra kell vigyázni, hogy le ne égessem! Egyébként ez utóbbi isteni főétel! Ha maradék pörköltet, bármilyen szószt és húst teszel rá, majd ketté hajtod – már eheted is!

Bence:

Egy vendégből házibuli, Lasagne, avagy spagetti tovább gondolva, desszerttel

Történt egyszer, hogy az egyik barátom kitalálta, átjön hozzám és nálam alszik. Ezzel nem is volt semmi gond, csak éppenséggel mire ideért, másik három barátom is bejelentkezett. Mert ha már megyünk a Dürer-be, valami fa@a kis koncertre, akkor ők is benne akartak lenni a dologban.

Én köztudottan gyűjtögető vagyok, amitől csak egyre több vacak van egyébként a lakásban, de cserébe egyre több az ellátmány is a kamrában. Kaját én csinálok, cigit, nasit, üccsit meg piát hozzanak ők! Úgyhogy hiper-szuper gyorsasággal összerittyentettem egy lasagna-t, úgy is volt elővéve spagettiszósz…

Na és hogy hogyan is kell ezt csinálni?

Figyu, mert csak egyszer mondom el! Ha megvan a szószod, – ami lehet akármilyen, bolti, vagy anyum receptje, vagy klasszikus spagettiszósz, vagy akármi – lényeg a lényeg, ki kell kenned egy tepsi, vagy jénai alját valami zsiradékkal! Használhatsz pl. olívaolajat. Én azzal szoktam, de használhatsz zsírt, vajat, bármit, amitől nem tapad le! Akár a spagettiszósz zsírja is lehet, ami az elkészítése közben feljön a tetejére! Majd utána ráteszek kettő réteget a lasagna tésztából. Erre mehet az első réteg béchamel, majd a sajt. Jó vastagon pakoljad! A béchamel tetejére mehet a spagettiszósz; de nem az összes! Nyugi-nyugi! Tartsd észben, hogy ez egy réteges kaja! Ne rakd bele az összes hozzávalót rögtön az első rétegbe! Én úgy szoktam, elosztom a spagettiszószt három egyenlő részre, és a béchamel mártás az meg ki kell tegyen legalább annyit, mint négy ilyen egység! Tehát picivel csinálj belőle többet, mint a spagettiszószból! Sajtból meg reszelj már le kb. egy fél kilót! De most komolyan; ne spórolj, ez nem az az étel!

Bízz bennem, még az atyaúristen is megnyalja majd mind a tíz ujját! Tehát ne spórolj a sajttal, attól lesz jó laktató!

Ő Bence, ha nem jöttél volna rá!

Na szóval, vissza oda, hogy mit csinálunk…

Az első réteget, ha megcsináltad, akkor utána ezen a vonalon elindulva csináljuk meg a többi réteget, annyi különbséggel, hogy a többi rétegnél a sajt és a béchamel fel legyen cserélve! Úgy bizony! A spagettiszószra mehet a tészta, majd a sajt, és rá a béchamel. Spagettiszósz, tészta, sajt, béchamel! Na még egy réteg: szósz, tészta, sajt, béchamel! Mindegy, hány rétegben csinálod! A közepe sem számít!

Az alja a lényeg, hogy ne tapadjon le, és a teteje: amikor már elfogyott mindened, a tetejére mindenképp a sajt menjen! Semmi nem kell rá fentre, csak sajt! Hidd el, elkészíted egyszer, elkészíted kétszer, és utána harmadszorra már saját módon fogod csinálni! Sajtból én Trappistát javaslok, annak nincs erős íze, így bármilyen szószhoz passzol, de ha van saját spagettirecepted, választhatsz ahhoz olyan sajtot, amilyet akarsz! Ez az étel az, amit – főleg, ha van is készen spagettiszószod, mondjuk elkészíted egy fél óra alatt, és utána megsül szépen magától a sütőben!

Na de várj, nem mondtam, hogy hogy csináld a béchamel-mártást! Nagyon egyszerű az alapja: lábasban melegítesz vajat, rászitálsz egy kis lisztet, picit rápirítasz, majd teszel hozzá tejet. Látod, milyen egyszerű? Mint egy rántás, gyakorlatilag. A különbség annyi, hogy tejből azért jócskán tegyél bele, mert mint mondtam, ki kell adnia annál többet, mint amennyi szószból szeretnél főzni. Összeforralod, ügyelve, hogy ne fusson ki, és ne tapadjon le, és meg is volnánk!

Pro tipp: ha anyum (Sike Erzsike) receptjéből variálsz lasagna-t, akkor delikát, szerecsendió, és majoranna elég bele! Ha klasszikus olasz spagettiszószból, akkor meg kövesd annak a fűszerezését, de ne csináld dominánsra! Ennek a mártásnak annyi a lényege, hogy ne nyomja el a spagettiszósz ízét, de ne is lágyítsa túl. Ne stresszeld szét a dolgot, inkább legyen kevésbé fűszeres, mintsem emlékeztessen a végeredmény egy olaszos köpenybe öltöztetett arab fűszerdiszkontra. (Arab kajára is van receptem, de ez nem az!) Mindegy is, lényeg, hogy ha kész vagy a lasagne összeállításával, mehet a sütőbe 180°C-ra. Tudom, tudom, tisztában vagy vele, hogy jénait nem teszünk előmelegített sütőbe, de azért én szólok! Biztos, ami tuti!

Na szóval jöttek át a haverok, és mint a sáskák, ezek mindent felfaltak, amit az asztalra tettem! Marhára nem úgy készültem, hogy öt főre kell főzzek, tehát ebből az lett, hogy ki kellett találnom még valami gyors, és nagyon-nagyon fincsi desszertet. Mit volt mit tenni, csapassunk egy kis palacsintát, ahogy “Down South” szokták…

Dobtam egy üzit Oliviának, aki egy nagyon kedves barátom, és mivel ő tényleg amerikai, a legautentikusabb amcsi palacsinta receptjét átküldte. Feléjük délen így készítik, és nincs méregetés meg ilyenek, minden megy a “blender”-be, azaz turmixgépbe, és már sütöd is! Szóval, összekeversz minden hozzávalót: másfél pohár liszt, egy csomag sütőpor, egy evőkanál kristálycukor, késhegynyi só, egy és negyed pohár tej, három evőkanál olvasztott vaj vagy margarin, és egy nagy tojás. Összekeverjük, és egy laza masszaállagot kell kapjunk, ami se nem folyós, se nem szilárd. Olyan pont jó! Sütéskor a palacsintasütőt olvasztott vajjal kenjük meg, és nem vékonyra sütjük, legyen nyugodtan majd’ egy centis, de semmiképp sem vékonyabb, mint fél centi.

Ha kisütötted mindet, úgy porciózod, hogy egymásra rakod ezeket, és késsel-villával kell enni. Nyakon lehet önteni juharsziruppal, vajjal, nutellával, lekvárral, csokiöntettel, pudinggal, vagy igazából bármivel, amivel kívánod! Én a juharszirupra esküszöm, de apum például áfonyalekvárral szereti. Amivel az itthonit ennéd, azzal az amcsi verzió is ízletes, hidd el!

Kész lett a palacsinta, azt is felfalta mindenki, majd utána nyilvánvalóan mentünk bulizni a Dürerbe, és hát nem voltunk szomjasak a nap végén. Na de ez már történelem!

Bálint:

Miután mindenki jóllakott, mehetünk egy

koncertes házibulis kalandra!

Na, akkora kaland azért nem volt. Igaz, a rend őrei szakították meg a házibulit… Már megint – ki se fogjátok találni kivel – Zsolttal mentünk koncertre. Azt hiszem a Pokolgép lehetett. A jó öreg Pecsában.

Nem, nem írtam félre!

Tényleg ez volt a neve az öreg Petőfi Csarnoknak a Városligetben. Nagyon sok koncert volt ott. A mostani fiatalok már nem tudják, hol is volt, mivel sajnos már elbontották.

Mind minden rendes Pecsa koncert előtt, most is beugrottunk egy kis alapozó anyagért a kisboltba. Majd a Széchenyi fürdőnél lévő kisföldalatti lépcsőjének felső fokára letelepedtünk egy szép nyári nap délutánján, hogy megváltsuk a világot olyan fiatalosan, és el-

tüntessük a vásárolt dolgokat.

Őszinte leszek, ha ma így látnék fiatalokat megszólnám őket. Zsolton talán egy metálos póló, egy koponyás nyaklánc és egy szaggatott farmer volt. Rajtam szintén egy metálos póló, egy 5 soros szöges csuklószorító, egy nyaklánc, bőr még a csuklón, és egy kendő. Ezek mellett hosszú hajjal ültünk a lépcsőn. Szóval nem voltunk szép látvány.

Dolgunk végeztével elindultunk a Pecsa felé. Azért is szerettünk oda járni, mert ingyen mehettünk be.

Lement a koncert kisebb fennakadások nélkül. A koncert végén mentünk a tömött 72-es trolihoz. Beszédbe elegyedtünk egy csapattal, akik mondták, hogy mennek tovább egy házibuliba, valahol nem annyira messze. Ezen felbuzdulva mi is velük tartottunk.

Itt is egy beszúrás: ma már nem nagyon szeretném, ha a lányom így tenne. És nem azért mert öregszem hanem régen valahogy nyugodtabb volt minden…

A házibuli egy kertes házban volt. Környéken sok szomszéddal! Persze, ment az őrjöngés, a hangos zene. Nem metálos, de azért jól el voltunk. Hamarosan viszont megjelentek a rend őrei. Gondolom túl hangos volt a zene és a társaság, így a szomszédoknak nem nagyon tetszett!

Hamar kidobtak minket. Illetve hamar kislisszoltunk a buliról Zsolttal, és leléptünk.

Nem volt a sztorinak semmi csattanója, csak egy élmény a régi időkből.

Hazafelé még nyitva találtunk egy kínai gyorsbüfét, és életemben nem ettem olyan jó édes-savanyú-t! Persze nem a kaja volt annyira jó, hanem olyan éhesek voltunk, mint a fene!

Mivel már nagyon nem járt semmi jármű, csak pár

éjszakai, így nagyrészt gyalog mentünk el a Zsolthoz aludni az operától nem messze.

Iván: Én egyébként a szakközépiskola vége és a főiskola egésze alatt hasonló metálos időszakot éltem. Vállig érő haj, szakáll, bajusz, fekete ruhák, bakancs, és bokáig érő, hasított bőrkabát. Történt egyszer, hogy péntek este az utolsó buszommal indultam haza a főiskoláról. A 75 perces menetidő alatt úgy bealudtam, hogy otthonom utáni következő településen ébresztett a sofőr. “Meddig akart menni? Mert ez a végállomás.” Ez, este kilenckor 8-10 km-re a szülői háztól nagyon rosszul hangzott. Elindultam vissza, gyalog. Próbáltam stoppolni, de a fent leírt szerelésben nem voltam senkinek vonzó. Este tizenegyre értem be a településünk pizzériájába, hogy akkor leöblítsem az út porát, s végre vacsorázzak egyet. A pincérnő első kérdése: “szia Iván, ilyenkor még van járat?” Nem volt őszinte a mosolyom…

Sky: Most jöttem rá, Bálint sztoriját olvasva, hogy mi a különbség a békebeli városi és falusi házibuli között? Ti tudjátok? A városban tartott házibulik nagy rendszerességgel végződtek rendőri kivonulással a helyszínre, míg falun – legalábbis felénk – a pletykafészkek (idős, unatkozó hölgyek és urak) vonultak ki, a ház elé, a „kispadra”, hogy aztán napokig, vagy akár hetekig is gyártsák a történeteket arról, hogy ki, kivel, mikor, hol, mit… Szerintem a városlakók jártak jobban!

Sky

Házibuli falusi módra, öngóllal

Ha már sikerült megint közbeszólnom, akkor magamnál is tartom a szót még egy darabig.

A harmincadik születésnapomat nagyjából egy hónapig ünnepeltük. Erről egyébként hiteles beszámolót olvashattok A szomszédom egy jó pasi című könyvemben. A lényeg a lényeg: hogy a 26,27 négyzetméteres első önálló lakásomba csak részletekben fértek be a barátaim. Igen apró részletekben. Egyszerre legfeljebb négyen-hatan, nyolc ember már csak egymás hegyén-hátán tudott leülni, vagy kiszorult a folyosóra. Csak a hőlégballonosok voltak vagy húszan, ehhez jöttek az ejtőernyősök, picivel többen, majd a munkahelyi barátok (alig volt nagyobb a társaság, mint harminc fő), barátnők a társasházból, ahol laktam, meg néhányan a konditeremből. És persze itt-ott oldalbordák, további haverok, néha egy kutya, hörcsög, beszélő papagáj…

Szerencsére mindössze öt lakás volt a földszinti folyosón, de a mellettem lévőben nem lakott még senki, így csak a másik három lakóval kellett jóviszonyt ápolni. Ők meg fiatalok voltak, és szívesen beszálltak a partiba, főleg, amikor már kiszorultunk a folyosóra is. A lényeg, hogy ennyi ember etetéséről nekem, mint háziasszonynak illett volna gondoskodni. Na de ki győzi ezt pénzzel? Meg energiával? Mert ugyan az akkor munkahelyem nem fizetett rosszul, de ennyire jól sem! Jött hát a régi nóta, házibuli falusi módra: a zsírosdeszka, egy szelet párizsi, majd kicicomázva mustárral, majonézzel, és persze pirosarannyal. Április lévén a zöldség még drága volt, szóval azt el lehetett felejteni. A gond csak az volt, hogy ezzel is öngólt lőttem, mert erre lehetett csak igazán inni! Szóval fából vaskarika, meg huszonkettes csapdája! Amíg tartott a zsírosdeszka, addig garantáltan nem lehetett kirúgni a vendégeket! A legnagyobb baj mégis az volt, hogy éjjel-nappali pékség és közért is volt elérhető közelségben! Ebből adódóan a legtöbb buli pontosan addig tartott, amíg másnap indulni kellett melóba – vagy hétvégén repülni!

Amikor már csak a hétfői klubnapok éjfél utáni kiterjesztése landolt picike lakomban és állandósodott, mint házibuli kártyapartival, a keménymag belekóstolhatott a valódi főzőtudományomba is. Egyik kedvencük lett a „bármilyen” sült tepsiben, tejfölös lilahagy-mával. Igen, a bármilyen az lehetett csirke, malac vagy idősebb sertés is akár, de egyszer még pulykát is vettek a fiúk. Mert bevezettem az új rendszert: ők vásároltak, én meg adtam a kéglit és főztem rájuk. Hogy jól értsétek, minden hétfő este klubnap volt, a Ménesi úton. A keménymag olyan este nyolc és kilenc között leült kártyázni, majd záráskor (éjfél és éjjel kettő között) felállt, és elindultunk hozzám. Ugyanis nem csak az egyedüli lány, de az egyedüli szingli is én voltam a csapatban, ráadásul saját lakással. Nálam folytatódott a buli, mikor meddig bírtuk. Sokszor tőlem rohant mindenki haza hajnalban, hogy még legalább egy gyors zuhany beleférjen, mielőtt kezdődik a munkanap. De olyan is előfordult, hogy én már békésen aludtam, amikor a drága barátaim távozni akartak, és akkor kedvesen felébresztettek, hogy engedjem ki őket.

Korabeli bizonyíték a garzonlakásom konyhájából.

Bármilyen sült tepsiben, tejfölös lilahagymával

A sülthöz kell egy működő sütő, egy tepsi, alufólia, vaj, kevés víz, némi fűszer, ha ragaszkodsz hozzá. Krumpli vagy kenyér, esetleg mind a kettő. Tepsi aljára töröd a vajat, bőséggel, rá a hús, közé az egészben hagyott kisebb, vagy legfeljebb négybe vágott nagyobb méretű krumpli. Kevés víz, hús tetejére még vaj, aztán alufólia és mehet be a sütőbe. Hacsak nem nagyon fiatalka a néhai, akkor egy órán át garantáltan nem kell bolygatni. Hagymát gyorsan megpucolod, amilyen apróra tudod, olyanra vágod, és besózod (nem elsózod – az más!). Lefeded, hűtőbe be! Itt még simán visszaülhetsz kártyázni te is! Amikor puha a hús meg a krumpli, fóliát leveszed, kicsit megpirítod a bőrét rajta. Már ha van bőre a néhainak. Mert ha nincs, akkor ne is erőlködj!

Hagymát vedd ki a hűtőből, öntsd nyakon tejföllel (én bőségesen szeretem), és tálalj mindenkinek.

A legnagyobb előnye az ételnek, hogy szinte alig kell mosogatni utána! Nem volt ritka, hogy az éjszakai pékségből még hoztak egy vekni friss, forró kenyeret a fiúk, és azzal szó szerint tisztára törölték a tepsit is.

Ha tudtam, hogy másnap is vendégek lesznek, és ismétlés lesz a tudás anyja, tehát ismét tepsis húst készítek, akkor a tepsit el sem kellett mosni, csak betenni a fagyasztóba, hogy ne legyen szalmonellás. Ezt egyébként egy fiatal orvostanhallgató pasimtól tanultam, aki még nálam is jobban utált mosogatni! Igazán takarékos megoldás! Na, kedves olvasó, most vagy bajban, ugye? Nem tudod eldönteni, hogy komolyan beszélek, vagy csak humor-heroldkodom!?

Andris: Pompásan hangzik! Amiben lilahagyma, hús és tejföl van együtt, csak jó lehet. Ez a mosogatás-megkerülős tipp pedig roppant hasznosnak (igaz, egyúttal kicsit sem NÉBIH-kompatibilisnek) tűnik.

Amíg eldöntöd, kedves olvasó, hogy mennyire vagyok százas vagy sem, jöjjön egy kissé balul sikerült lakásszentelő igaz története, szintén az én tollamból.

A Szú tragédiája

A Szú hosszútávra lakást keresett,

Két szoba, összkomfort. Ez tökéletes lesz.

Második emelet, a mókuslak alatt,

A bútoraiért máris elszaladt.

Fotel, függöny, ágy, meg a tévékábel,

Összkomfortos lak ez, már csak egy dolog kell,

Meghívni mindenkit a lakásszentelőre,

Mielőtt a tél megjön, még a jövő hétre.

Mindenkit elvárok, de enni-innivalót hozzatok,

Mert most költöztem, s még csak egy szegény Szú vagyok.

Mókus, varangy, lentről a pocok is eljött,

A tücsök muzsikált, az egér meg főzött.

A Szú is felöntött egy kicsit a garatra,

Így esett, hogy az ajtaját a Harkálynak kinyitotta.

A vendégek észre sem vették,

Hogy a házigazdát egészben lenyelték.

Klaudia:

A farm, ahol élünk – avagy a tavasz, ami mindig máshogy alakul