Mirejla Boglaar

Az öreg ház meséi

(Kalandok a szemfénykeresőkkel)

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Mirejla Boglaar

Copyright © dr. Major Gabriella

Fedélterv: Kassai Orsolya

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-50-7

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

Prológus

Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy... – így kezdődne a mesénk, ha régi, öregapám gyerekkorából ránk maradt egyszeri mese volna, de nem az. Mert ez a mese hol van, hol meg nem van, vagyis nincs.

Értitek? Nem? Nem is csodálom. Inkább elmagyarázom, csak előbb üljetek hozzám közelebb...

Tehát ez a mese van, és életre kel, ha meghallgatjátok és elhiszitek, és nincs, ha nem hallgatjátok meg. Mert az odafigyelésben rejlik a ti varázshatalmatok.

Ha úgy döntöttetek, hogy meghallgatjátok, helyezkedjetek el igazán kényelmesen, és jól figyeljetek!

Fogadjunk, kitaláltátok, hogy az első rész következik.

1. Archit álma

Ez a mese az öreg házról szól. Arról az öreg házról, amelyről egykoron Archit, az építőmester álmodott egy csillagfényes augusztusi éjszakán még gyermekkorában.

Annyira kedves volt az az álombeli ház az ő szívének, hogy másnap reggel felébredés után azonnal lerajzolta, és este, amikor szobájának tetőablakából testvérével hullócsillagot láttak, rögtön azt kívánta, teljesüljön a titkos kívánsága. Kívánsága pedig nem volt más, mint hogy felnőtt korában építőmester lehessen, és felépíthesse az álomházat. Képzeljétek, így is lett!

Archit hamar felnőtt, még hamarabb elsajátította az építőmesterség alapjait, és aztán tudását egész életében csodásabbnál csodásabb fortélyokkal gazdagította.

No de kanyarodjunk vissza történetünkhöz. Archit felépítette az álomházat. Annyira hasonlatos volt az álombélihez, hogy Archit csak arról tudta megkülönböztetni egyiket a másiktól, hogy az álombeli üres volt, míg a valóságos házba lakók – emberek, növények és állatok – költöztek. Ezt azonban én nem Archittól tudom, hanem a szemfénykereső mesemanóktól, úgy bizony. Ők mesélték el, hogy hogyan nézett ki az öreg ház fiatal, vagyis új korában.

Úgy mondták el oly szépen és részletesen, még a címét is elárulták, hogy leírásuk alapján magam is odatalálnék.

Nos, az öreg házat Archit az Oltalmazó hegy lábához építette, a Spirálösvény végére, az Égszínkristály folyó partjára, mielőtt az eléri a Szivárványsziklák előtti kanyarulatát a Hétrét szomszédságában, és tovasiet Felhőváros földi kapujához, egy Azúria nevű ország fővárosához.

A folyóra, ami a benne gyönyörködő égbolt fényét tükrözi, ragyogtatja vissza – ezért Égszínkristály a neve – nos, a folyóra 9 híd épült: a gyémánt-, az arany-, az ezüst-, a bronz-, az üveg-, a smaragd-, a vas-, a fa- és a kőhíd. Az öreg házhoz legközelebbi híd a smaragdhíd, arról a Smaragd-ligetről kapta a nevét, ami a Spirálösvény végén, az öreg ház előtt pompázott télen-nyáron, mert örökzöld fák, erdei és páfrányfenyők is magasodtak ott. Nyújtóztak, egyre magasabbra, mint valami ég és fény felé igyekvésből lévő égig érni akaró lajtorja.

Az öreg ház fala a kelő Nap színében tündökölt. Főbejáratához gyalogosan márványlépcsőn vagy kocsin két irányból – balról is, jobbról is – büszke emelkedőn lehetett feljutni. Ugyanilyen emelkedők vittek a szélső bejáratokhoz, míg a hátsóhoz reneszánsz lépcsők vezettek.

Az emelkedők külső oldalát két méterenként márvány amforák díszítették, melyekből kék, sárga, fehér és rózsaszín virágzuhatag omlott alá nyáron. Télen pedig magyalbokor, kis kék télizöld meténg és borostyán zöldellt. A főbejáratot két fenséges kőoroszlán őrizte.

A földszinten szemből árkádsor épült, ide Archit üzleteket tervezett, a gyerekeknek játék, bicikli és édességboltot, a felnőtteknek piacot, élelmiszer-, ruha- és könyváruházat. Akadt még itt egy bazár is, amiben csupa olyat lehetett vásárolni, amit a többiben semmi esetre sem.

A gyerekek örömére régi idők játékait árulták, pl. lépegető ólomkatonát, röptethető táltos paripát, kaleidoszkópot, forgót, búgócsigát, zenélő dobozt, papírsárkányt, madáretetőt, fütyülő teáskannát, bocskorszíjat, aszfaltkrétát, gombfocit, buborékfújót, kakasos nyalókát, vámpírfogat, rózsaszín matchbox-ot lányoknak, üveggolyót, szalmabábot, álszakállat, keljfeljancsit, angyalhajat, rugós órát, diafilmet, ördögnyelvet. De csupa olyat is, amit félkészre gyártottak, hogy a gyerekek fejezhessék be. Kivágható papírbabát papír ruhatárral, kifestőkönyvet, rejtvényújságot, gipszöntő formát, égetőgyurmát. Gyöngyöt fűzni, mozaikot összerakni, sőt, a szemfénykeresők szerint az egész városban itt lehetett egyedül kapni toronyórát lánccal.

Az öreg ház 2 emeletesre épült dupla lépcsőházzal, teraszos körfolyosóval, hátul csigalépcsővel, a titokzatos reneszánsz lépcsővel, pincével, padlással, toronnyal, belső udvarral és tetőkerttel. A lépcsőkorlát kovácsoltvasból formált nyíló tulipánokat mutatott, a lépcsőház kövezetére pedig fekete párducokat festettek, melyek egészen a liftig kísérték a lakókat. A főkapu igazi rézkilinccsel és díszes bronzkulccsal nyílt. Összesen 40 család költözött be Archit házába, és élt boldogan a régi időkben.

Mindezt a szemfénykeresőktől tudom, mint már említettem. De hogy kik is ők, azt majd kicsit később mesélem el.

Archit házának főbejáratát a komor és a kacsintós kőoroszlán őrizte.

2. Használati utasítás a hétfőhöz

Telt is, múlt is az idő, és Archit háza megöregedett. A benne élő gyerekek felnőttek, a legtöbben elköltöztek. A ház falai már nem idézték a felkelő Nap színét, mert a hosszú – hirtelen összeszámolva is legalább – 100 év alatt megkoptak, belepte őket a füst, a városi korom. A Smaragdliget és Smaragd híd is csak nevében emlékeztetett egykori önmagára: a hidat hagyták megfeketedni, a liget ösvényeit aszfaltúttal burkolták, rajtuk és a folyóparton autók száguldoztak. A fenyőillat helyett legtöbbször kipufogógáz áradt a levegőben. A madárdal egyre ritkábban zengett, az is haloványan, mert általában elnyomta a zaj.

Az új lakók nem sokat hallottak a régi időkről, de nagyon szerették volna, ha a liget ösvényeit újra csak gyalog lehetetett volna bejárni, ha a házat kifestették volna, és a liget fáit, virágait kertészek vették volna gondjaikba. Ilyesmi persze sosem történt, de még így is nagyon-nagyon szerettek ott lakni az emberek.

Egy napon híre ment, hogy látogatók érkeznek, fontos emberek, akik azért akarják megnézni a házat, mert változásokat szeretnének. Feltámadt a remény. Még egy hónapot kellett várni, amíg a fontos emberek bizottsága megérkezett.

Nehogy azt higgyétek azonban, hogy emiatt bárki is bánkódott. Egyáltalán nem így volt!

Sőt, örömujjongásfélét éreztek a lakók és a várakozás idejére minden héten hétfőre egy, azaz heti egy lakógyűlést szerveztek, amire szinte mindenki elment. Hétfőnként mindenki mosolyogva kezdte a hetet, ami valljuk be, kicsit hóbortos viselkedésnek tűnhet azok szemében, akik nem tudtak semmit Archit házáról. Mert hát magunk között szólva, bevallom nektek, egy-egy jól sikerült hétvége után magam is mogorván nyitom ki a szemem hétfő reggel a vekker pontos és kíméletlen csörgésére. Lefogadom, hogy ilyenkor a legtöbb felnőtt és iskolás hozzám hasonlóan sóhajt egyet (az ovisok nem sóhajtoznak, ők talán még ismerik a hétfő örömeit): ó már megint hétfő! Jön a munka, jön a suli. Biztosan tudom, vagyunk egy páran, akik így ébredünk, és jó, ha ügyesen kicselezzük a hétfő reggeli lehangoltságot. Pl. úgy, hogy legalább fejben használati utasítást írunk magunknak szombat-vasárnap este a soron következő hétfőhöz, úgy, ahogy a szemfénykeresőktől tanultam. Elmondom, hogy milyen 4 pontot eszeltek ki:

1.) Jutalom vekkercsörgéskor

Hétfő reggelre a szokásosnál 10 perccel előbbre lehetne állítani a vekkert, és ha csörög, ismétlőre állítani és eldönteni, visszaalszunk-e még pár percre, vagy felkelünk, és tornázunk egy kicsit. Vagy megnézzük, tornáznak-e a plüssjátékaink. Ők biztos arra gondolnak ilyenkor, hogy a hétfő egy hőstett, amit jutalmazni kell. A nap végén. Ó, mi mindennel lehetne jutalmazni magunkat, amiért hősiesen nekivágunk a hétfőnek, mert legyűrjük, mint valami hétfejű sárkányt! Mert minden kezdet nehéz, de a hétfőinél nincs nehezebb, hacsak nincs szünidő.

2.) Varázsétel, varázsital

Reggelire a legkedvencebb péksütinket lehetne enni és azt képzelni, hogy varázsétel, amitől egész nap ügyesek és kedvesek leszünk. Ha nincs kedvünk enni, csomagolhatunk tízórait. Reggelihez a legkedvencebb üdítőnkből ihatunk, és azt képzelhetjük, varázsital, amitől egész nap frissek és nyugodtak leszünk.

3.) Örömpalást

Indulás előtt még megszeretgethetjük a virágokat, kutyánkat, macskánkat, teknőcünket, kistesónkat, mamánkat, papánkat, megnézhetjük, hogy nőttek-e, jól aludtak-e az éjjel. A reggel békességét és örömét elvihetjük magunkkal útravalónak egész napra. Csak mert az öröm olyan, mint a varázsköpönyeg, bármikor elég csak felidézni és beborít, mint egy láthatatlan palást, hogy megvédjen mindentől, ami számunkra félelmetes. Fogadjunk, nektek is van ilyen oltalmazó láthatatlan örömpalástotok!

4.) Az öröm alapszabálya

Hétfő estére mindig valami mást lehetne tervezni, de alapszabály, hogy nagyon kell örülni miatta valakinek a családból, a barátaink közül vagy persze nekünk magunknak. Emiatt a legeslegnehezebbnek és legeslegfélelmetesebbnek tűnő sárkány hétfők is megszelídíthetők lesznek.

Hát kb. ilyen egy használati utasítás a hétfőhöz. A szemfénykeresők azt tanították, hogy nehéz időkben – pl. téli sötétségben – lehet írni használati utasítást a keddhez, a szerdához, a csütörtökhöz és a péntekhez. Olykor-olykor a szombathoz és a vasárnaphoz is.

Akinek minden napra van saját használati utasítása, az előbb-utóbb felfedezi, hogy az élet örömét bármikor meg lehet találni, mert az mindig ott van. Bennünk. Csak hát olykor elalszik, mint a gyertyaláng, de ha akarjuk, bármikor felébreszthetjük.

A lépcsőház kőburkolatára fekete párducokat festettek, melyek egészen a liftig kísérték a lakókat.

3. A szemfényvesztők látogatása

Archit házának lakói használati utasítás nélkül is örömmel várták a hétfőt, mert mint mondottam, egy kerek hónapig hétfő esténként lakógyűlést szerveztek, és megbeszélték, sőt, össze is írták, hogy milyen változásokat szeretnének a házban. Úgy gondolták, hogy ők, mint lakók, jobban ismerik a saját házukat, mint a fontos, de mégis csak idegen emberek, és azért írták össze javaslataikat, hogy ezzel is segítsék a fontos emberek munkáját.

Hamar elérkezett a nagy nap, természetesen ez is egy hétfőre esett. Este 6-ra várták a döntnöknek hívott fontos embereket, de már háromnegyed 6-kor a földszinti lépcsőházban tolongott a ház apraja és nagyja. Odagyűltek gyerekek, felnőttek, fiatalok, öregek, macsekok és ölebek. Néhány eltévedt pók és légy is akadt. A virágoknak nem kellett jönniük, ők eleve ott voltak majdnem mindannyian, mint örökös lépcsőházlakók.

Pontban 6-kor megmozdult a főkapu rézkilincse. Minden szem rászegeződött az ajtóra, ami lassan, csikorogva kinyílt, és négy, nagyon hivatalos külsejű úr szigorú csendet parancsoló alakja rajzolódott ki a lámpafényben.

– Jó estét kedves háztulajdonosok! – szólalt meg az első döntnök, egy, a belépő négy szigorú urak közül.

Szürke öltönyt viselt szürke kalappal, szürke bajusza fölött a szemében szürke szigorúság villant. Nem is csoda, hiszen így mutatkozott be:

– Szürke úr vagyok a döntnökök elnöke. Engedjék meg, hogy bemutassam kollégáimat: Ácsingó, Lesdeklő és Árgus urakat. Azért jöttük ma ide, hogy kifüggesszük a lépcsőház három jól látható pontjára a házról szóló döntésünket.

– Urak, cselekedjetek! – fordult az imént bemutatott Ácsingó, Lesdeklő és Árgus felé.

A lakók ámulva vették észre, hogy a három úr szétszéledt a lépcsőházban, majd három papírlapot vett a kezébe, és három jól látható helyre három kalapáccsal kiszögelték azokat. Ez alatt Éberi úr, második emeleti lakó megszólította a döntnökök elnökét:

– Szürke úr, kérem! Engedje meg, hogy a lakóközösség nevében mi is átadjuk a listánkat, amiben felsoroltuk, hogy milyen változásokat szeretnénk a házunkban.

Szürke úr azonban nem vette át a listát, hanem kurtán-furcsán ennyit szólt:

– Maguk csak ne akarjanak változásokat! Különben is, a ház sorsa már eldőlt, le fogják bontani. Maguk pedig szépen elköltöznek innen. A részleteket olvassák el figyelmesen a kifüggesztett hirdetményben – és ezzel rábökött az Ácsingó, Lesdeklő és Árgus urak által falra szögelt papírokra.

Ezután a négy döntnök, élükön Szürkével, sarkon fordult, és köszönés nélkül otthagyta a meghökkent lakókat, akik nagyon elszontyolodtak. A reménykedés fénye megkopott, és kezdett kihunyni a szemükben, ezért aztán ettől a naptól fogva a négy döntnököt csak szemfényvesztőknek hívta mindenki.

Minden remény azért mégsem szállt el, mert hirtelen nagy zúgolódás támadt a lépcsőházban, egyszeriben mindenki a hirdetményt akarta elolvasni. Egyszer csak Éberi nagyot kiáltott:

– Lakótársak! Ebben a szövegben az áll, hogy a házunkat lebontják, mert se pénz nincs felújítani, se ember, aki felújítaná. Ebbe nem törődhetünk csak úgy bele! Csak azért, mert idejött négy ilyen szemfényvesztő, nehogy már elhiggyük, hogy nem tehetünk semmit a házunk megmentéséért!

– Úgy van! Jól beszél! – hangzott fel egy-két helyeslő bekiabálás.

– Gondolkodjunk holnapig és holnap este 6-kor találkozzunk ugyanitt, hogy megbeszéljük, mit tehetünk! – fejezte be Éberi.

És mivel az ötlet mindenkinek nagyon tetszett, megnyugodva mentek haza gondolkodni és megálmodni a megoldást.

Az emelkedők külső oldalát két méterenként márvány amforák díszítették,

melyekből pl. ilyen rózsaszín virág széplett.

4. A szemfénykeresők

Másnap délutánig látszólag semmi sem történt. Délután kettőkor viszont a házban lakó tíz gyerek lement az udvarra. Máskor délután kettőkor vidám játszásba kezdtek, most viszont az odacipelt csillagokkal társalgó karosszék köré kuporodtak mindannyian, és beszélgettek.