Simonnak

Első fejezet

1925

Minden gyermek életében eljön a pillanat, amely egyértelműen jelzi, hogy kezdi átlépni a felnőttkor küszöbét. Pamela Mitford számára, aki ott toporgott ingerülten, reszketve egy mayfairi magas, keskeny ház lépcsőjén, még nem érkezett el. Az esti levegő csípősen hideg volt, a lány mégis az idegességtől remegett. A mellette álló Louisa Cannon túlságosan is tisztában volt vele, hogy az aranyszőke hajú lány igencsak szeretne már bemerészkedni az oroszlán barlangjába.

– Mondd meg Kokónak, hogy jöjjön ki értem! – kérte Pam, háttal fordulva az ajtónak. – Nem akarom, hogy te kísérj be; úgy nézne ki, mintha csecsemő lennék.

– Pedig muszáj lesz. Megígértem az édesanyádnak, hogy gardírozni foglak. És különben is, senki sem tudja itt, hogy a pesztrád vagyok – hívta fel a figyelmét a tényre Louisa, nem először. Az Oxfordshire-ben található Asthall Manortől Londonba tartó utazásuk hosszúnak érződött annak ellenére, hogy már jól ismerték az útvonalat, és hogy még egy taxi is felbukkant abban a minutumban, ahogy kijöttek a Paddington állomásról.

– Hívd ki Kokót, kérlek!

A Koko becenév Nancyt, a legidősebb Mitford gyereket takarta. Louise már öt éve dolgozott a családnál, és akár álmából felébresztve is meg tudta volna már mondani, hogy melyik becenevet kire használja egymás közt a hat nővér és egyetlen fiútestvérük. Vonakodva becsengetett, mire az ajtót riasztó gyorsasággal ki is tárta egy lány, aki szinte a tükörképének tűnt: hasonló magasságú volt, ugyanolyan világosbarna hajjal, bár feltűzte azt egy főkötő alá. Az ő ruhája is jó minőségűnek, de viseltesnek nézett ki; nagy valószínűséggel használt volt, miképpen Louisáé is Nancytól származott. Tiszta arca fáradtnak látszott, de az apró orrát pettyező szeplők valahogy mégis élettel töltötték meg. Észrevette, hogy Pamela hátat fordít neki, mire a két szolgálólány olyan pillantást váltott, mellyel nyugtázták a tényt, hogy mindketten ugyanabban a csónakban eveznek.

– Jó estét – köszönt Louisa. – Meg tudná mondani, kérem, hogy Miss Nancy Mitford itt tartózkodik-e?

A szobalány erre olyan képet vágott, mint akiből mindjárt kitör a nevetés.

– Előbb tudnom kéne, mégis ki keresi.

Olyan akcentussal beszélt, melyből a pesztra felismerte, hogy a Temzétől délre származik.

– A húga, Miss Pamela – közölte –, csak nem szeretne a társaságomban bemenni, én pedig egyedül nem engedhetem be. Bejöhetnék, hogy beszéljek Miss Nancyval?

A szobalány bólintott egyet.

– Jöjjön, kérem! – tárta ki az ajtót.

Miután a nő belépett, a szobalány az előszoba túloldalán lévő ajtóra mutatott, majd eltűnt egy másik mögött. Louisa furcsállotta kissé, hogy nem vezeti be a formaságoknak eleget téve, de rögvest megértette az okát. A gyengén megvilágított szobában két nagy, elnyűtt karosszék állt a ropogó, pattogó tűzzel szemben. Mindkét ülőalkalmatosságról egy-egy hosszú, vékony kar nyúlt a másik irányába. Az első, mely egy nőé volt, könyök fölé érő fekete selyemkesztyűbe volt bújtatva; a másik egy férfihoz tartozott, akinek csuklóját merev fehér mandzsetta meg egy szmoking ujja takarta; keze csupasz volt, eltekintve egy súlyos arany pecsétgyűrűtől. Játékosan összefonták az ujjaikat, mintha csak valami bábjátékot adnának elő velük. A férfikéz támadott és hárított, a női pedig gyengéden bökdösött, majd visszavonult, hagyva, hogy újból könnyedén elkapják.

Louisa kissé sokáig elmerült már a jelenet bámulásában, mire a kesztyűbe bújtatott kar tulajdonosa hátrasandított a karfa fölött. A Nancy bubifrizurája által kiváltott sokk már egy ideje alábbhagyott benne, így most már inkább csak csodálta azt. A lány arca nem volt szokványos módon szépnek mondható, de megvolt a maga bája a sötétvörösre festett szájával, amit a mozgóképkritikusok rózsabimbó-ajkaknak neveznének; fitos orrával és hatalmas, kerek szemével, melyet most félig lehunyva figyelte egykori pesztráját. Louisa a szeretet és ingerültség rá jellemző keverékét látta rajta.

– Elnézését kérem, Miss Nancy, csak azért jöttem, hogy jelezzem, Miss Pamela megérkezett – szabadkozott a nő.

Erre a férfi is odapillantott. Arca csontos volt és szögletes; haját teljesen laposra és simára fésülte; úgy nézett ki, mintha aranyszínű selyempapír borította volna a koponyáját. Sebastian Atlas volt az. A férfi néhány alkalommal meglátogatta már Nancyt Asthall Manorben, annak ellenére, hogy Lord Redesdale-nek egyből vörösödni kezdett a feje, ha csak meglátta, aminek a lánya igencsak örült, vele ellentétben Lady Redesdale-nek annál kevésbé volt ínyére a látvány, még ha nem is mutatta ki ilyen látványosan a nemtetszését. Míg a férje maga volt a lángoló harag, az asszonyt a jeges düh jellemezte.

– Hát akkor miért nem jön be? – szegezte neki vontatott hangon a kérdést Sebastian; eltolta magától Nancy ujjait, és visszasüppedt a székébe. Másik kezét kinyújtva felkapott egy pohár whiskyt.

Nancy drámaian felsóhajtott, aztán feltápászkodott. Kisimította meggyűrődött selyemruháját, melynek szegélyét több száz, fekete-fehér cikcakkos mintában rávarrt apró gyöngy húzta le. Ez volt a legjobb, talán az egyetlen divatos öltözéke, amit olyan gyakran viselt, hogy kezdte az őrületbe kergetni vele Blor dadust.

– Az elnézését kell kérnem, Miss Nancy – szabadkozott Louisa, sebesen úgy döntve, hogy nem hagyja el a Misst a megszólításból, ugyanis nem is oly régóta már felvette ezt a szokást –, de Miss Pamela nem szeretné, hogy én kísérjem be. Szerinte gyerekes dolognak tűnik, ha a pesztrája van az oldalán.

– Mekkora egy tökkelütött! – Egy pillanatra előbújt a lányból a régi Nancy, ami halvány mosolyra késztette a nőt. – A gardedámok szinte már kezdenek megint divatba jönni, de ezt ő ugyan mégis honnan tudhatná?

***

Nancy volt az, aki előállt a javaslattal, hogy Pamela jöjjön Londonba, és csatlakozzon hozzá néhány partira, hogy megmutatva magát egy kicsit a társadalmi körökben, legyen aztán kiket meghívniuk a következő hónapban tartandó születésnapi báljára.

– Máskülönben azt várnánk el, hogy az isten háta mögé, egy ismeretlen zsúrjára jöjjenek el a vendégek, akik úgy vélnék, hogy azért tesszük ezt, mert ennyire kétségbe vagyunk esve. Ma már semmi sem olyan, mint régen. 1925-öt írunk, apus!

– Nem értem, mégis mit számít, hogy milyen évben járunk – zsémbeskedett az apja.

– Hát pedig nagyon is számít! Muszáj a megfelelő körökben forogni. Nem mutatkozhatunk divatjamúlt rendezvényeken.

Ami nem volt teljesen igaz, ahogy Nancy bizalmasan megvallotta Louisának. Semmit sem imádtak jobban ezek a körök, mint megjelenni mindenféle régimódi mulatságon, bármi is legyen az, ahol korlátlan mennyiségben folyt az alkohol, és ahol érzéki táncokat ígértek. Tisztában volt vele ez a társaság, hogy ők voltak a lelke minden összejövetelnek: mindenki mást elhomályosított a szemkápráztató fényük. Louisa jól tudta, hogy bár Pamela születésnapja közelít, Nancy mégis arra készült, hogy az az ő saját partija lesz.

***

Erre az estére az volt betervezve, hogy egy vacsorán vesznek részt Lady Curtis – Adrian és Charlotte édesanyja – otthonában. Nancy Sebastian révén ismerkedett meg Adriannel Oxfordban az Eights Weeken, az éves evezőversenyen, ami az egyetlen alkalom, amikor a női nem képviselői vacsoravendégként bebocsátást nyerhettek az egyetem sárga kőfalai közé. A lány csak néhány hónappal korábban kezdett el ukulelézni, és azt állította Louisának, hogy úgy elvarázsolta játékával a jelen lévő férfiakat, mintha csak egy marrákesi kígyóbűvölő lett volna.

Miután kimentek Pameláért a bejárati lépcsőkhöz, a három fiatal nő belépett az előszobába. A szobalány nem volt ott, az emeletről pedig gramofonból szóló jazz hangjai szálltak feléjük.

– Muszáj neked is jönni? – suttogta Louisának a lány, miközben óvatosan fellépkedtek a szűk lépcsősoron a nővérével az élen. – Elvégre itt van velem Nancy.

– Megígértem Lady Redesdale-nek – emlékeztette a pesztra. Eléggé sajnálta a gondjaira bízott lányt; korábban hallotta, ahogy halkan sírdogál a fürdőszobában, míg aztán végül előkerült, kezében a szoknyája egyik leszakadt gombjával. Nem szólt semmit, csupán Louisa kezébe nyomta, aki ugyanolyan némán kerített egy tűt meg cérnát, és ott, az egyre kevésbé hüppögő lány előtt állva visszavarrta a gombot a helyére.

Míg mentek felfelé, a pesztra felvértezte magát mindarra, ami következhetett. Amit Nancy barátaiból Asthall Manorben láthatott, közel sem egyezett meg azzal, ahogy a természetes közegükben viselkedtek, ahol szabadon hódolhattak az új kor, a húszas évek szokásainak. A szobába lépve úgy érezte, mintha a Tatler társasági rovatának lapjain találta volna magát, csak éppen színesben. Eltartott egy ideig, míg szeme hozzászokott az egymáshoz közel álló férfiak és nők homályos képéhez, kiknek vonásait megvilágították és egyben ki is emelték a kandalló táncoló lángjai és a körülöttük szétszórtan elhelyezett Tiffany-lámpák ernyőjén átszűrődő fények. Tekintete az egyes részletekre esett: vörös rúzsfoltra egy üres poháron, hosszú szipkákban parázsló cigarettákra, melyek azzal veszélyeztették a közelben tartózkodókat, hogy megperzselik a frizurájukat; fejpántokról csüngő díszes tollakra, valamint merész lila színű zoknikra, amelyek kivillantak, ha valamelyik férfi éppen keresztbe tette a lábát. Pamelát úgy nyelte le, egészben a tömeg, mint Jónást a cet, ezért Louisa keresett magának egy széket a fal mellett, ahonnan szemmel tarthatta a gondjaira bízott lányt meg Nancy barátait is.

Egy hatalmas kandallónál ott állt Adrian, szétterpesztett ujjaival a párkányra támaszkodva; whiskyspoharát újratöltésre nyújtotta, látványosan nem véve tudomást a fiatalemberről, aki öntött neki. Louisa a férfit a lapokban megjelent fényképekről ismerte, amik általában az aranyifjak botrányairól tudósító szalagcímeket illusztrálták, valamint hallott róla Nancy leírásából is. Adrian zengő hangja igazán sokkolóan hangzott; nem úgy tűnt, mintha a testéhez tartozna, ami olyan vékony volt, mint valami vízisikló. Sötét, hullámos haját nem egészen szelídítette meg a felvitt pomádé, világoskék szeme pedig, noha tekintete ködös volt, nagy figyelmet szentelt Nancy kulcscsontjának, amikor a lány közelebb lépett hozzá. Csokornyakkendőjét kibontotta; nedves folt éktelenkedett az inge elején az óvatlanul felhörpintett italtól. A pesztra tudta, hogy Adrian fontos kapásnak számít; ha ő beleegyezik, hogy eljön Pamela ünnepségére, akkor a többiek is mind libasorban követik.

– Ki szépet hoztál nekem, drágám? – tudakolta a férfi; Nancyhoz intézte a kérdést, de közben egyenesen a fiatalabb nővérre szegezte a tekintetét. – Olyan kis riadt szegénykém, mint a bárányka, amit a vágóhídra vezetnek éppen. – Felnevetett, és kiitta a poharát.

– Pamelát, a húgomat – mutatta be Nancy. – Csak tizenhét éves, úgyhogy tényleg egy kisbárány. Bánj vele gyengéden, Adrian! – A lány olyan pillantást vetett az aranyifjúra, amiből Louisa megértette, hogy pont az ellenkezőjére szólítja fel.

– Hogy van ma este, Mr. Curtis? – Pamela kezét odanyújtva a tőle telhető legfelnőttesebb hangon kérdezte ezt, amivel harsány nevetésre késztette a fiatalembert.

– Milyen régimódi – állapította meg Adrian, elhessegetve a lány kezét. – A mi köreinkben nem szokás így beszélni, szívem. Szólíts nyugodtan Adriannek! Mit szeretnél inni?

A férfi elfordult, hogy megkocogtassa a whiskysüveges alak vállát, de félbeszakította a mozdulatát egy fiatal nő sóhaja, aki egy közeli széken ült. A nő fürtjei még rakoncátlanabbak voltak, mint az övé, mivel hagyta hosszúra nőni a haját, és még fel is tupírozta, és bár a szeme barnán tündökölt kék helyett, ajka valamennyire hasonlított Adrian lebiggyedő szájára. Ő is sovány volt, olyan arccsontozattal, ami évszázadokon keresztül folytatott vérvonal-nemesítésről árulkodott.

– Ne is foglalkozz a bátyámmal! – csattant fel. – Dögunalmas egy alak, ráadásul túlságosan faragatlan. Én amúgy Charlotte vagyok.

– Én meg Pamela – mutatkozott be, anélkül, hogy bármi mást hozzáfűzött volna; csak állt ott szótlanul. Néhány, Franciaországban töltött hónapot leszámítva egész eddigi élete a gyermekszobában telt a húgai, a nővére és az öccse társaságában, és persze Louisáéban meg daduséban. A mostani helyzet teljesen ismeretlen terület volt a számára.

– Gyere, ülj ide hozzám! – kászálódott fel a székéről Charlotte, majd felkapott egy tálcáról két italt, melyek közül az egyiket Pamela felé nyújtotta. A lány köszönetet mondva elvette, belekortyolt, hogy aztán rögtön prüszkölni kezdjen tőle. Megtörölte a száját a kézfejével, elmázolva ezzel a rúzsát, amit olyan merészen kent fel az ajkára a taxiban.

– Ó, a francba! – kiáltott fel, mire Charlotte felkacagott.

– Olyan aranyoska vagy – állapította meg a nő. – Gyere csak, van egy zsepim, hadd törölgesselek le. Azért ismerd el, ez elég mókás volt!

Pamela megkönnyebbülten bólintott, és ő is elkuncogta magát.

Mielőtt Charlotte teljesen végzett volna Pam orcájának tisztogatásával, megtorpant és Nancyra meredt, aki, ahogy Louisa észrevette, éppen egy díszes asztali óra mutatóját tekergetette, ami a kandallópárkányon állt.

– Megállt volna? – csodálkozott a lány.

– Buliidő van – hagyta abba Nancy, hogy látványosan rákacsintson. – Mindig visszaállítom fél órával, hogy egy kicsivel több időnk legyen.

– Igazán vicces szokás – jegyezte meg Charlotte, és továbbment.

Louisa elfordult tőlük, és örömmel vette észre, hogy Clara Fisher éppen keresztülsétál a helyiségen. A lány, akit a Mitford família tagjai csak az amerikainak hívtak, majdnem 21 évével korban Nancyhoz állt közelebb, de inkább Pamelával szokott kedvesebben viselkedni. Eltöltött vele kis időt Asthall Manorben, ahol a kutyákkal játszottak, és jól elcseverésztek arról, hogy milyen sok mindenben hasonlítanak a négylábú kedvencekhez, miközben arról fantáziálgattak, milyen jó lenne, ha tudnának beszélni az állatok, és hogy ha így lenne, akkor vajon miket mondanának. Clara szembetűnően gyönyörű volt a tökéletes hullámokba bodorított szőke hajával és telt rózsaszín ajkával. Mindig világos színű, finom anyagból készült, lenge ruhakölteményeket viselt, melyektől úgy nézett ki, mintha letekerhető sifonszalagokba lenne csomagolva.

– Szia, nem tudtam, hogy itt leszel ma este – lépett oda Pamelához.

– Elég bizonytalan volt, hogy összejön-e a dolog; apus nem igazán volt elragadtatva az ötlettől – vallotta be a lány.

– Hát igen, el tudom képzelni – mosolyodott el fanyarul Clara. – Nem mintha hibáztathatnám érte. Egy rakás degenerált tobzódik itt.

– Nekem nem tűnnek olyan rossznak – pillantott körbe Pamela.

– Ne hagyd, hogy megtévesszenek! Nézd csak meg őket jobban, mindjárt megváltozik a véleményed!

– Clara – szólt oda neki Charlotte, hangjában nem sok melegséggel –, nem láttad Tedet? Nem igaz, hogy mindig eltűnik, hogy annak a nyavalyás Dollynak telefonálgasson!

–  Ő már csak ilyen. Nézd csak, ott van! – intett Clara a kandalló túloldalára a fejével, felhúzva közben tökéletesen szedett szemöldökét. – Kíváncsi lennék, vajon miben mesterkednek azok hárman.

Nancy és Adrian társaságában ott állt egy másik, valamivel alacsonyabb és sötétebb hajú férfi, hosszúkás állal és olyan mélyen ülő szemmel, hogy alig lehetett látni. Clara meg Charlotte Tednek szólították, de Louisa felismerte a lapokból, hogy Lord De Cliffordról van szó. A trió tagjai kissé bizonytalanul álltak a lábukon; harsány nevetésben törtek ki, mielőtt a másikuk befejezhette volna a mondatát. Nancy bizonyára megérezte a rájuk szegeződő tekinteteket, ugyanis körbefordult a teremben, és odaintette a többieket.

–  Gyertek csak ide! – kérte. – Kifőztünk valami csodálatosat.

Charlotte odasétált hozzájuk, bár lassú léptei a vonakodásáról árulkodtak.

Clara elindult utána, majd visszafordult, hogy Pamelát is magával húzza.

– Rád is gondolt – noszogatta a lányt.

– Gyülekező, skacok – harsogta Adrian. Hangosan beszélt, az utasítására pedig felbukkant valahonnan a semmiből Sebastian is, és fejét lehorgasztva odasomfordált Charlotte-hoz. Úgy nézett ki, mint aki unja magát, de a pesztra tisztában volt vele, hogy ez tipikus viselkedésforma Nancy és a baráti köre számára. Louisa odaállt, hogy hallgassa őket, ahogy a kandalló köré csoportosultak. Adrian hangja nem vesztett erejéből, de beszéde kezdett úgy lassulni és összemosódni, mintha rossz sebességgel játszanának le egy gramofon lemezt.

– Tednek igazán csodálatos ötlete támadt. Kincsvadászatra megyünk.

– Mikor, most? – Charlotte ajka erre még a szokásosnál is duzzogóbban biggyedt le. – El nem tudom képzelni, mégis miért vesztek részt mindig ezeken az idióta…

– Nem, nem most – vágott közbe a férfi. – Az ilyesmihez gondos tervezés szükséges. Majd Pamela jövő hónapban tartandó bálján. – Szélesen elvigyorodva feltartotta a kezét, mint egy porondmester a cirkuszban, aki éppen most jelentette be, hogy a légtornászok után most a tigrisek következnek.

– Ó, nem hiszem, hogy Apus… – sápadt el Pamela.

– Fogd be, Asszonyka! – Louisa összerezzent a Nancy által használt becenevek leggonoszabbika hallatán, amit a lány évekkel korábban talált ki, hogy szekálja a húgát, amiért korához képest túl hamar kezdett nőiesedni. – Apának nem kell tudnia róla. Akkor csináljuk majd, amikor az ősök már ágyba bújtak. Így miénk lesz az egész ház, de akár még a falu is, ha akarjuk.

– Jobb, ha nincs a nyomunkban valami idétlen zugfirkász – jegyezte meg Sebastian, elkapva közben a lord tekintetét. A lapok mindig nagy feneket kerítettek neki, ha egy fiatal arisztokrata belekeveredett a londoni kincsvadászat elvadult bolondozásaiba. Nem mintha az újságírók maguk nem imádták volna a dolgot; Louisa jól emlékezett, hogy azt hallotta, maga Lord Rothermere jelentetett meg egy feladványt az Evening Standardben.

– Úgy érted, hogy az angol vidéki tájon fogjuk csinálni? – csapta össze a tenyerét Clara. – Koromsötét lesz, és ez olyan hátborzongató. Mennyire tökéletes!

– Igen – bólintott Adrian. – És Nancy azt mondta, hogy egy temető van a kertjük falán túl. – Halkan felkuncogott, és kissé megtántorodott, mielőtt újra egyensúlyba hozta volna magát; Nancy jót nevetett rajta. – És csikorgó kerékkel sem fogunk száguldozni. Az egészet gyalog csináljuk végig. Mindenki írhat egy-egy feladványt, amiknek hétköznapi tárgyak lesznek a megoldásai. Mondjatok igent, és akkor párban dolgozhatunk! – Louisa igazán okos megoldásnak találta, hogy így növeljék a meghívásra igent mondók számát.

– És ki lesz a győztes? – töprengett Clara.

– Természetesen az, aki a legtovább talpon marad – válaszolta a férfi.

És ezzel a huszonkét éves Adrian Curtis mozgásba lendítette az eseményeket, melyek három héttel később a halálához vezettek.

Második fejezet

Guy Sullivan azon a reggelen nyolc óra óta a recepcióspultnál tevékenykedett, és ez idáig pontosan három ügyet intézett el. Először egy idős hölgy jött köszönetet mondani annak a kedves fiatal őrmesternek, aki segített az ő drága Tekergőjének lejönni előző nap a tetőről; aztán behoztak rendbontásért egy ittas férfit, akit beraktak egy cellába, hogy kialudja magát; végül valaki leadott egy aranygyűrűt, amit a sors fintorának köszönhetően a Golden Square-en találtak a járdán. Guy szorgosan rögzítette a hölgy üzenetét, a vallomást, és kitöltötte az elveszett tárgyakra vonatkozó nyomtatványt, majd mindegyiket aláírta és iktatta, ami után a pultnál álldogálva próbált nem összeesni, és ötödszörre is ásításban törni ki. Fél tizenegyre járt az idő; legalább két óra volt hátra az ebédig, és hét, amíg végre hazamehet. Nem mintha hálátlannak kívánt volna mutatkozni az állása miatt. Hát nem arra vágyott, hogy őrmester legyen a londoni Metropolitan rendőrségnél? Továbbra is büszkeséggel töltötte el, amikor kifényesítette a sisakján lévő jelvényét, és ragyogóra suvickolta a csizmáját, néha azonban nehezen tudta volna megmondani, mi haszna van itt, vagy hogy miképp tudna feljebb kapaszkodni a ranglétrán. Guy rendőr volt, mármint igazi, aki végre nem a vasúti rendőrség kötelékébe tartozik, ahogyan tette azt közel három éven keresztül. És tudni szerette volna, mégis mikor kezdheti el kipróbálni magát a nyomozói pályán.

A beszélgetés, amit a felettesével, Cornish felügyelővel próbált folytatni a témában, már azelőtt kudarcba fulladt, hogy egyáltalán igazán belekezdhetett volna. Cornish nagy élvezettel emlékeztette a fiatal őrmestert, hogy a világ legjobb rendőrségénél dolgozik, és ha előléptetést akar, akkor meg kell mutatnia, mégis mivel érdemli ki, és nem csak úgy ácsorogva várnia a sült galambot. De amíg az irodai munkához van láncolva, ahogyan ez történt az elmúlt hét hónap során, Guynak fogalma sem volt, mégis hogyan várják tőle, hogy bármiféle kezdeményezőkészséget mutasson. A rendőrök, akik az eseteiket behozták, nem akarták, hogy egy hozzá hasonló beleavatkozzon; ha meg valaki a saját szándékából jött be, rögtön másik őrmesterhez került, mert Guynak tilos volt elhagynia a helyét.

Lesimította a haját, és aznap már századjára is megtörölgette a szemüvegét. Eltűnődött rajta, hogy talán a látása (ami olyan rossz, hogy nem engedték harcolni a háborúban) az oka annak, hogy nem bízza meg a főnöke semmilyen jelentősebb üggyel. Volt némi ugratásban része amiatt, hogy még az ismerős arcokat is képtelen beazonosítani, ugyanis nem ismerte fel egyszer a kapitányság főfelügyelőjét, amikor az civil öltözékben lépett be a főbejáraton egy reggelen. Guy azzal próbált védekezni, hogy nem azért történt így, mert nem lát rendesen, hanem egyszerűen csak nincs hozzászokva, hogy egyenruha nélkül lássa, de ezzel még inkább olajat öntött a tűzre. Erre meg arról kezdtek károgni, hogy akkor mégis hogyan tudna kiszúrni egy ismert bűnözőt, ha az álcázza magát? Cornish meghallotta a vitát, odament megkérdezni, hogy mi folyik ott, Guyt pedig attól a naptól kezdve nem küldték járőrözni. Legalábbis nagyon így festett a dolog.

Miközben azon rágódott, hogy ábécésorba rendezze-e a kimenő postát, vagy a bejáratnál álló növényeket locsolja-e meg inkább, felkeltette a figyelmét egy fiatal, egyenruhás nő, aki a pult felé közeledett. Viszonylag ritka látványnak számított az ilyesmi. Az a szóbeszéd járta, hogy az egész állományban összesen ötvenen, ha vannak. Néhány éve a női egyenruhások felhatalmazást kaptak, hogy letartóztatásokat foganatosítsanak, ami elég nagy felzúdulást keltett a férfi kollégáik körében. Mindazonáltal a hölgyekre általában az egyszerűbb ügyeket osztották, mint például az elkóborolt gyerekek vagy macskák. Guynak ez idáig alig volt alkalma beszélni bármelyikükkel is. Ezt a mostanit látta már párszor errefelé, és természetesen észrevette, milyen szép a mosolya, ma azonban a legszembetűnőbb vele kapcsolatban a kapálódzó srác volt, akinek a fülét szorongatta. A nő egyenesen a férfi pultjához masírozott, zihálva megállt előtte, és egyszerre tűnt dühösen elszántnak meg önmagával elégedettnek.

– Rajtakaptam, ahogy almát lopott a St. James’s Marketen egy talicskáról – közölte olyan hangon, amiről Guy tudta, hogy azt akarja vele sugallni, hogy gyakran hurcolt kőkemény bűnözőket ide a Vine Street-i kapitányságra. A férfi úgy döntött, belemegy a játékba.

– Fogadjunk, hogy nem először műveli ezt, igaz?

– Hát persze, hogy nem! – mosolyodott el hálásan a rendőrnő. Lassabban kezdte szedni a levegőt, bár továbbra is szorította a fülét a tizennégy év körüli fiúnak, aki korához képest túlságosan kicsi és sovány volt, de bizonyára könnyedén ki tudott volna szabadulni a nő fogásából. Valószínűleg azonban jobban kedvére volt egy kis pihenés valamelyik cellában némi leves és kenyér társaságában. – Szerintem jobb lesz, ha felvesszük az adatait, aztán megbeszéljük a főfelügyelővel, hogyan tovább.

– Ahogy kívánja! – vágta rá Guy, ami a nő arcára újabb mosolyt csalt, ő meg rájött, hogy ezt kifejezetten kellemesnek találja. A férfi büszkén kihúzta vékony alakját, mint egy magát kellető macska. Louisa Cannon volt az utolsó lány, aki ilyen hatással tudott lenni rá. Megcsóválta a fejét a gondolatra, és visszatérve a munkához feljegyezte a fiú nevét és címét, melyek valószínűleg mind hamisak voltak, majd hívott egy másik egyenruhást, hogy vigye le a fiatal tolvajt a zárkákhoz. A rendőrnőt rögtön a dolgára bocsátották, amint az egyenruhás megérkezett, és Guy látta, hogy elkámpicsorodik ettől.

– Kiváló munkát végzett! – vigasztalta. – Egy letartóztatás kipipálva, és még csak dél sincs.

– Igen, azt hiszem – válaszolta bánatosan a nő. A férfi végignézett formás alakján, melyet tökéletesen kivasalt egyenruhába bújtatott; karcsú lábai nem igazán illettek az ormótlan, sötét füzős csizmához. Körülnézett, leellenőrizve, hogy nincs-e a közelben senki, aki hallgatózna. – Csak arról van szó, hogy…

– Mégis miről?

– Soha nem kapok rendes feladatokat. Tudja, igazi rendőrmunkát. Azt hittem, hogy legalább azt megengedik, hogy én vigyem le a fiút a zárkába. Amúgy meg gondolom, még ma délután ki fogják engedni, ugye?

A férfi erre csak megvonta a vállát, de aztán úgy döntött, hogy nem kéne valami leereszkedő süket szöveggel lekicsinylenie a másik problémáját.

– Igen, valószínűleg ki fogják – ismerte el. – Nem sok mindennel lehet megvádolni. Ettől még azonban jól tette, hogy behozta; biztos vagyok benne, hogy legközelebb kétszer is meggondolja majd, hogy mit csinál.

– Igen, talán meggondolja. Köszönöm! – A nő kihúzta magát, mint aki indulni készül, de aztán visszafordult a férfihoz. – Amúgy meg hogy hívják?

– Sullivan őrmesternek – közölte a férfi –, de maga csak szólítson Guynak – fűzte hozzá lágyabb hangon.

– Úgy teszek, ha maga meg Marynek szólít. Moon közrendőr vagyok.

– Mary Moon?

– Igen, de bele se kezdjen! Minden létező viccet hallottam már erről, amit csak el tud képzelni, meg olyat is, amit nem.

Miközben jót nevettek ezen, egy újabb őrmester lépett a pulthoz, ez alkalommal a Guy felőli oldalról.

– Ha nincs jobb dolguk annál, mint hogy itt álldogálnak és vihorásznak, akkor jöhetnének az eligazításra. Cornish mindenkit behívott, aki nincs ma járőrszolgálatra beosztva – közölte, majd tovább is állt, hogy másvalakit szorítson sarokba.

Mary arca erre még jobban felragyogott, és azonnal indult is, de rögtön meg is torpant.

– Maga nem jön? – nézett vissza a férfira.

– Nem tehetem. Nem hagyhatom el a helyem.

– Még öt percre sem?

Guy megrázta a fejét, miközben komplett idiótának érezte magát.

– Megmondom, mi legyen – lépett vissza hozzá a nő. – Menjen inkább maga, én meg őrködöm itt addig. Biztos vagyok benne, hogy elboldogulok egy darabig.

– De mi lesz a…?

– Úgysem engednék, hogy bármi rendes munkát végezzek. Menjen maga, és mesélje majd el, mi volt!

Guy megpróbált habozni még egy kicsit, hogy megmutassa, nem kell Marynek ezt csinálnia, ha nem akarja, de nem ment neki. Kétségbeesetten vágyott erre a lehetőségre.

***

A tárgyaló zsúfolásig megtelt, Cornish felügyelő pedig a terem elején állva már belekezdett a lelkes rendőrökhöz intézett szónoklatába. Guy besurrant, és meghúzta magát a fal mellett; olyan érdeklődéssel figyelt, hogy szinte megnyúltak a fülei, ahogy hegyezte őket, hogy mindent halljon. A felügyelő hírhedt volt a bunkóságáról, de eredményes munkát végzett, ezért elnézték neki durva szófordulatait, sőt sokan alkalmasnak találták erre a beosztásra.

– Ha nem bírod elviselni, mit keresel a kötelékünkben? – hallotta a férfi néhányszor, noha szerencsére sosem neki címezve. Cornish jobban szabott öltönyöket hordott, mint amilyenekre egy felügyelő esetében számítani lehetne, és köztudott volt, hogy egy gyönyörű új Chryslerrel jár, ami szintén némileg meglepőnek tűnt a fizetéséhez képest. Pletykák keringtek megvesztegetésekről és kenőpénzekről, de semmi olyasmiről, amit bizonyítani lehetett volna, és ezeket a híreszteléseket nemtörődöm vállrándítás szokta kísérni, ahogy Guy gyakran tapasztalhatta, afféle miért is ne tenné véleményként, ami mindig lehangolta a férfit. A londoni rendőrség kötelékében eltöltött három év alatt nem sok mindennel találkozott, ami azt sugallta volna, hogy az embernek érdemes tisztességesnek maradni.

– Maguk itt mind abban a tévhitben vannak, hogy a karácsony azt jelenti, hogy egy kövér alak lemászik a kéményen, hogy megtömje a zoknijaikat – vakkantotta Cornish –, meg hogy egy extra méretű töltött pulykát kapjon a kicsi Tibi. – Egy pillanatra elhallgatott, hogy röhögjön egyet a saját poénján. – De a csőcseléknek az utcán ez az időszak inkább a fosztogatásról, mintsem az osztogatásról szól. És nem várják meg vele az adventi naptár első ablakának kinyitását.

Néhány rendőr udvariasan kuncogott, mint akik egy varietéelőadást bátorítanak a nyitóestjén.

– Komolyra fordítva a szót, okunk van feltételezni, hogy az Alice Diamond vezette Negyvenek bandája visszatért, és minden erejüket bevetve ügyködni kezdett az Oxford, a Regent és a Bond Streeten – folytatta a felügyelő. – Az elmúlt egy-két év során Miss Diamond érezte, hogy a nyomában loholunk, és inkább áttette a működési területüket a vidéki kúriákra és városokba. Ellenben úgy tűnik, hogy karácsonyra visszajöttek, így most ki kell terjesztenünk a hálónkat, hogy elkaphassuk őket. Ezért azt akarom, hogy a lehető legtöbb emberünk járja az utcákat, és minden műszak végén személyesen nekem tegyenek jelentést. Érthető vagyok? – nézett végig a hallgatóságán. – Jó. Sorakozó, Cluttock őrmester kiadja mindenkinek a beosztását! Párokban fognak dolgozni, civilnek öltözve. – Vetett még egy utolsó pillantást vigyázban álló embereire, majd elhagyta a helyiséget.

Guy tanácstalanul nézett körbe a teremben. Mindenki gyorsan megtalálta a párját, amihez néha elég volt csupán egy kacsintás vagy bólintás a régóta fennálló partnerség jeleként. Elfacsarodott a szíve, ahogy eszébe jutott régi társa, Harry, aki bár egy ideig továbbra is a London–Brighton vasúti rendőrségnél maradt, miután őt felvették ide, de pár hónappal ezelőtt kilépett onnan, hogy jazz-zenésznek állhasson a várost gombaként ellepő éjszakai bárok egyikében.

Nem mintha Guynak ne lettek volna barátai, vagy legalább olyan kollégái az őrsön, akikkel barátságos viszonyt ápolt, de ez nem arról szólt, hogy elüldögéljen egy nyájas ismerősével a kantinban, miközben lapátolja magába a darált húsos pitét krumplipürével. Sokkal inkább arról, hogy ki tudna itt segíteni neki felhívnia magára Cornish figyelmét. Egy olyan partnerre volt szüksége, aki elismeréshez, dicsérethez és előléptetéshez juttatná. A recepción eltöltött hét hónap alatt nem olyan rendőr képét állította ki magáról, aki sikeresen nyomozza le meg cserkészi be a bűnözőket.

Dermedten bámulta, amint kiürült a terem, ahogy a többiek kettesével elhagyták; az állatok lépkedhettek befelé ilyen diadalmasan Noé bárkájába. Amikor az utolsó, kacagó hiénákra meglehetősen hasonlító páros is távozott, Cluttock őrmester elkezdte összeszedni a papírjait, és már indulni készült, amikor Guy odalépett az asztalához, aztán belevágott a mondandójába, bár a szája teljesen kiszáradt, így csak valami károgó hang szakadt ki belőle.

– Elnézést, uram.

– Igen? – pillantott rá Cluttock a káprázatos bajusza felett.

– Azon tűnődtem, hogy nem kaphatnék én is egy beosztást, uram?

– Nem látok itt senkit sem magával – nézett körbe eltúlzott fejforgatással a helyiség egyik sarkától a másikig az őrmester. –  Hallotta a főnököt. Párban kell dolgozni.

– Igen, uram. Van egy társam, csak az a helyzet, hogy a hölgy… – Guy elhallgatott, és a pillanat törtrésze alatt végiggondolta a dolgot. – A partnerem jelenleg más megbízatást lát el éppen. De hamarosan visszajön, és akkor mi is nekiláthatunk a feladatnak.

– Neve?

– Az enyém, uram?

– Nem, az angol király kisinasáé. Igen, a magáé!

– Sullivan őrmester, uram. A társam pedig Moon közrendőr.

– Az önöké lehet a Great Marlborough Street – pillantott le Cluttock a listájára. – Kisebb üzletek működnek ott, így nem olyan valószínű, hogy célba vennék őket, de sosem lehet tudni. Pontban este hatkor kérjük a jelentést. Természetesen jegyezzenek fel minden gyanúsat, beszéljenek az eladókkal, és így tovább. Tudja, mi a menete ennek. Ugye tudja, mi a menete ennek? – nézett felhúzott szemöldökkel a férfira.

– Persze, igen, uram. Nagyon szépen köszönöm, uram! – Guy úgy vigyorgott, mintha épp most kukkantott volna bele a karácsonyi zoknijába, és valódi aranytallért talált volna benne csokiérmék helyett. – Még mindig itt vagyok, ugye? – lohadt le a mosolya, amikor felfogta, hogy Cluttock szúrós tekintettel bámulja.

– Nagyon úgy néz ki, Sullivan őrmester.

– Már nem sokáig, uram.

Kivágtatott a helyiségből, és a recepcióspult felé vette az irányt.

***

Mary aprókat szökdécselt örömében, amikor a férfi elújságolta neki a hírt.

– Leírta az én nevem is? – kérdezte immár harmadjára. – És nem mondta az őrmester, hogy nem vehetek részt benne?

– Igen, leírta – biztosította róla újból a férfi –, és nem, nem mondta. Akad azonban egy kis probléma.

– Hogyhogy?

– Nekem itt a recepción kéne dolgoznom.

– Hát, ööö… miért nem közli azzal, bárki is legyen az, aki összeállítja a beosztást, hogy különleges megbízatást kapott? Muszáj lesz valaki mást iderakniuk. – Mary szántszándékkal hatalmas szemekkel nézett rá, és kérlelve összekulcsolta a kezét. – Próbálja meg, kérem! Ez az egyetlen esélyem, hogy bizonyíthassak végre. Muszáj mennem!

Guy, ha mással nem is, azzal tökéletesen tisztában volt, mit érezhet a nő. Bólintott egyet, majd gyorsan elindult, mielőtt inába szállt volna a bátorsága. Meglepetésére a főnöke anélkül beleegyezett a kérésbe, hogy túl sokat akadékoskodott volna. Biztosan elterjedt már, hogy minden elérhető kézre szükség van Alice Diamond és a tolvajbandája elfogásához.

Guy és Mary rekordnak tűnő idő alatt ért haza, hogy civil öltözékre cseréljék az egyenruhájukat, majd a Great Marlborough Street felé vették az irányt, hogy üldözőbe vegyék az évszázad egyik leghírhedtebb női bűnözőjét és annak bandáját.

Harmadik fejezet

A parti után Nancy, Pamela és Louisa visszatértek Iris Mitford Elvaston Place-en található otthonába. Késői hazaérkezésükről árulkodott, hogy milyen sokáig ágyban maradtak másnap délelőtt, ahogyan az is, milyen vontatottan válaszolgattak Irisnak a késői ebéd közben feltett kíváncsiskodó kérdéseire. Louisa segített összepakolni a nővéreknek, aztán kikísérte őket a Paddington állomásra, ahol felszálltak a vonatra, amivel időben hazaértek vacsorára. A pesztra ezután szabad volt, így találkozhatott Dulcie Longgal, az előző este megismert szobalánnyal.

Louisa már korábban engedélyt kért Lady Redesdale-től, hogy estére Londonban maradhasson, azt állítva neki, hogy egy unokatestvérével szeretne összefutni, noha az igazat megvallva nem maradt a városban senkije, akit igazi családtagnak nevezhetett volna. Az apja néhány évvel ezelőtt elhunyt, az édesanyja Suffolkba költözött, Stephen, a nagybátyja pedig beállt a seregbe, és azóta senki sem hallott felőle. Ez utóbbiért Louisa kifejezetten hálás volt. Egyedüli gyermek volt, és azóta dolgozott, hogy tizennégy évesen befejezte az iskolát. Amikor a Mitford család alkalmazásába került, messze a Peabody-teleptől, ahol felnőtt, szinte minden régi ismerősével megszakadt a kapcsolata.

Legrégebbi barátnője, Jennie, más, magasabb körökben forgott a sugárzó szépségének köszönhetően, bár Louisa tisztában volt vele, hogy mindig örömmel találkozik vele.

De a lehetőség, miszerint összekötheti a londoni kirándulást az e havi vasárnapi szabadnapjával, túlságosan is vonzó volt ahhoz, hogy ne használja ki. Mindennél jobban szerette volna ismét beszívni a városi levegőt. A vidék sarában töltött hetek után szinte gyógyírként hatott a számára járdán közlekedni. Lehet, hogy Lord Redesdale bukolikus ösztöneit elborzasztotta a köd és a korom orrfacsaró keveréke, de a pesztrának ugyanolyan nosztalgikus élvezetet jelentett, mintha kapott volna egy szeletet édesanyja Guinness-tortájából.

Egy pillanatig az is felmerült benne, hogy talán összefuthatna Guy Sullivannel, de nem tervezett el semmi konkrétat. Aztán amikor a Curtis-házban Nancy és Pamela leült vacsorázni, beszélgetésbe kezdett az ajtót nyitó szobalánnyal.

Talán a londoni akcentusa vonzotta, amitől úgy érezte, mintha egy családtagja lenne. Vagy talán azért kedvelte meg, mert hízelgett a hiúságának, hogy szinte egymás tükörképei voltak. Louisa ösztönei nem nagyon tévedtek: Dulcie hozzá hasonlóan szobalányként és Miss Charlotte gardedámjaként dolgozott a háznál. Miközben a vacsoránál segédkeztek, mindenféle pletykákat meg sztorikat cseréltek maguk között a két család igényeiről és különcségeiről. Arra is rájöttek, hogy hasonló múlttal rendelkeznek, melyről munkaadóik nem tudnak, de nem is értenék meg. Louisa sokkal otthonosabban érezte magát a társaságában, mint valaha is olyankor, amikor évente egy hétre meg szokta látogatni az édesanyját a Hadleigh-ben található kis házikójában.

Ebből a könnyed csevegésükből fakadt az a gondolat, hogy találkozzanak másnap este hat órakor a Trafalgar Square oroszlánszobrainál. A találkozó helye Dulcie ötlete volt, és Louisa már majdnem megkérte, hogy változtassanak rajta, de aztán letorkolta magát, hogy ne legyen már ilyen buta liba. Elhessegette a kellemetlen emléket, amikor utoljára arra járt Nancy társaságában – közvetlenül azután, hogy elszaladtak egy bálról, amit a Savoyban tartottak, mert megijedt, amikor meglátott egy alakot, aki elárulhatta volna a nagybátyjának, hogy hol találhat reá. Össze is kapott akkor Nancyval, ugyanis megpróbálta kikötni a lánynak, hogy nem mehet vissza a mulatságra, de aztán összefutottak egy férfival, aki azt állította, hogy ő egy bizonyos Roland Lucknor. Ez volt a kezdete annak a hosszan tartó, viharos időszaknak az életükben, melybe belekeveredett Guy, valamint lett belőle egy nyomozás is egy ápolónő, Florence Nightingale Shore meggyilkolásával kapcsolatban.

Az azóta eltelt évek során Louisának, bár többnyire élvezte a munkáját, hiányzott a barátsága a legidősebb Mitford lánnyal, és még irigyelte is amiatt, hogy ilyen könnyedén átlépett a felnőttkorba. Nancy már nem is a gyerekszoba melletti hálóban aludt, hanem átköltözött a ház főszárnyába, a hétvégéit pedig a barátaival töltötte Oxfordban meg Londonban, ahonnan mindig csínytevésekről meg partikról szóló történetekkel tért haza.

Guyt sem sokat látta, bár írásban tartották a kapcsolatot, és nagyon élvezte a férfi humoros leveleit, melyekben beszámolt az őrült, gonosz, veszélyes alakokról, akikkel összehozta a sors, mióta bekerült a városi rendőrséghez. A sorok között olvasva látta, hogy ezek jóval futóbb találkozások voltak annál, mintha a férfi lett volna a letartóztatást végző tiszt, de Guy sosem mutatott semmiféle önsajnálatot a történetei elmesélése során, és ezt a nő csodálatra méltónak találta. Ha nem is borzasztóan érdekesnek.

***

Úgy tíz perccel hat után Louisa még mindig a kőoroszlánoknál várakozott a legszebb, búzakék ruhájában, amit Nancytól örökölt, és amit a saját méretére igazított. Divatosan öltözött férfiak és nők siettek el mellette az esti programjukra, ő pedig elkezdett nyugtalankodni, azon morfondírozva, hogy egyáltalán jó ötlet-e ez a találkozó. Ekkor a sarkon befordulva megjelent Dulcie, és odaintegetett neki, hogy felhívja magára a figyelmét.

– Bocsi, hogy késtem – szabadkozott a szobalány, miközben mosolyogva odasietett hozzá. – Madame Charlotte nem lelte a gránátköves brossát, és mivel ez volt az egyetlen, ami megfelelt neki, kénytelen voltam vele együtt keresni… – Elhallgatott, hogy cinkos pillantást váltson Louisával, majd mindkettőjükből kitört a kuncogás.

Louisa örült, hogy végre akadt valaki, akivel ilyesmit tehet.

– A 36-os buszra fogunk felszállni – folytatta Dulcie. – Elvisz egészen a régi pubomhoz. Biztos vagyok benne, hogy jól fogjuk érezni ott magunkat; iszogathatunk és csöröghetünk egyet anélkül, hogy bárki is megzavarna benne. Nem úgy, mint errefelé, ahol mindenhol sznob ficsúrok vagy olyan fickók őgyelegnek, akik azt kérdezgetik, hogy fél penny ellenében bekukkanthatnak-e a szoknyánk alá. Nem igaz? Tudod, hogy így van. Gyerünk, te lány, menjünk!

Ezzel Dulcie neki is indult. Louisa vett egy nagy levegőt, és követte.

Negyedik fejezet

Egy órával később az Elephant and Castle-ben ücsörögtek egy asztalnál Southwarkban, egy forgalmas útkereszteződés sarkán. Bár London ezen része épp csak a Temze túlsó partján terült el, de mégis olyan volt, mintha egy másik ország lenne. Ritkább volt a közvilágítás, és még nem állították át a lámpákat gázról elektromos áramra. Minden durvábbnak, sötétebbnek és lassabbnak tűnt. Nem járt erre annyi automobil, mint ahány lovak húzta szekeret lehetett látni. Kisgyerekek cikáztak a járdán, súrolva a felnőttek lábát, sőt, neki is ütközve; elmosódott alakjuk után dühös hékás kiáltások szálltak. Nők siettek a dolgukra, vagy ha éppen a buszra vártak, megállás nélkül csiviteltek egymással, olyan akcentussal, mintha gombóc lenne a szájukban. Férfiak hosszú, céltudatos léptekkel haladtak, lehajtott fejjel, cigarettával a szájuk sarkában. Buszok zötykölődtek el mellettük, dugig tömve utasokkal, akik úgy zsúfolódtak össze, mint a heringek a konzervdobozban; legalább öten ki is lógtak a járműből, bizonytalanul csimpaszkodva a kapaszkodórúdba.

A pub nem tűnt kevésbé zsúfoltnak, mint az utca, de legalább ragyogóan ki volt világítva. Sárgaréz lámpák csillogtak, a bárpult falapját fényesre suvickolták. A dúsan mintázott szőnyegek minden bizonnyal számos múltbéli bűncselekmény nyomát is leplezték – de gyanútlan szemmel nézve tisztes hely volt, a vendégek pedig olyan öltözéket viseltek, amit Louisa anyja csak a legjobb vasárnapi ruhának hívott volna. Elszórtan néhány férfit is lehetett látni, korosabb úriembereket, a sörüket dédelgetve, vagy kártyázva. A legtöbb idejáró azonban nő volt, és a pesztra lenyűgözve állapította meg, hogy mind maguk veszik az italukat, néha egyszerre többet is, sőt egyikük még egy kancsó sört is rendelt az egyik férfinak, aki poharát felemelve hálásan odabiccentett szakállas fejével. A nők mind fiatalok, Louisa korabeliek lehettek. Látszott rajtuk, hogy nem Mayfairbe valóak; ruhájuk nem volt sem eléggé divatos, sem elég pazar ahhoz, mégis volt valami a viselkedésükben, ami egy milliomos feleségéhez illő magabiztosságot kölcsönzött nekik. Senki sem állt felettük; ők irányítottak. Nem értette, hogyan lehetséges ez, amikor bizonyára ugyanolyan rabszolgaéletet éltek, mint azok a nők, akik között ő is felnőtt.

Ekkor kinyílt az egyik ajtó, és belépett egy nő a helyiségbe. Egy pillanatra megtorpant a küszöbön, mintha arra várna, hogy elnémuljon a zsivaj. Egy kicsit állt még ott, amíg újra feltámadt a hangzavar, bár halkabban, mint addig. Dulcie oldalba bökte a könyökével Louisát.

– Az ott Alice Diamond – súgta áhítattal. – Reméltem, hogy láthatjuk ma este, de soha nem lehet tudni.

A nő magassága a férfiakéval vetekedett; vastag brokátkabátot viselt, és mindegyik ujján hatalmas gyűrű csillogott, a nevéhez illő ékkövekkel. Haja rövid volt és hullámos, ugyanolyan árnyalatú, mint a mahagóni bárpult, arcából azonban minden szín hiányzott; vonásai olyanok voltak, mintha nyers tésztába rajzolták volna, gödröcskével az állán, és egy sebhely ezüstös vonalával a bal szeme alatt. Három másik nő követte néhány lépésnyire a nyomában, mint egy uralkodónő kiválasztott udvarhölgyei.

– Ő meg mégis kicsoda? – súgta neki vissza Louisa.

– Ő itt a főnöknő – árulta el Dulcie; most, hogy a háttérzaj visszaerősödött a korábbi szintre, már hangosabban mert beszélni. – Ő irányítja itt a dolgokat.

Louisa figyelte, ahogy Alice helyet foglal egy széken a sarokban lévő asztalnál, ami furcsa módon szabadon maradt, miközben a pub többi része teljesen megtelt. Most értette meg az okát: ez volt az asszony törzshelye. A másik három nő közül ketten szintén leültek, míg a harmadik odament a bárpulthoz, egy egyfontos bankjegyet lobogtatva. Az asztalnál maradtak közül az egyik zömök és egyszerű kinézetű volt, barátságtalan ábrázattal, míg a másik tagadhatatlanul szép, hosszú, sötét szempillával és finom metszésű orral. A szobalány követte Louisa tekintetét, majd megint a füléhez hajolt, hogy belesúgjon.

– Ő Cukipofa, Alice amolyan jobbkeze, ha úgy tetszik. Ne tévesszen meg a kinézete, ő a legveszélyesebb mind közül. Börtönben is ült, mert borotvával összevagdosott egy nőt.

Egy fiatal pincérnő, akinek csak úgy remegett a kezében a tálca, letette az asszonyok elé az italokat, ők meg gyorsan ledöntötték azokat a harsány röhögések közötti szünetekben. Mintha csak erre a jelre vártak volna, Louisa szinte érezte, ahogy a helyiségben mindenkiből elszáll a feszültség a nagy megkönnyebbüléstől. A mai nap bizonyára jól sikerült Alice Diamondnek, és ünneplős hangulatban volt. Ami azt jelentette, hogy mindenki csatlakozhatott hozzá.

– Kiknek a főnöke amúgy?

– A Negyven rabló elnevezésű női tolvajcsapatnak – árulta el Dulcie, letörölve a sör habját a felső ajkáról. – Egy férfi sincs köztük, nem úgy, mint az Elephant bandában, ami meg csak hapsikból áll. Két különálló csapat, bár nyilvánvalóan nem teljesen. Mindannyian egy fél mérföldes körzetben élnek innen.

A pesztra bólintott erre egyet. Ismerősen csengtek neki a nevek, de azt szerette volna, hogy a szobalány azt higgye, nem zavarja ez az információ, sőt, megszokott a számára az ilyesmi. Nem akart sem izgatottnak, sem naivnak látszani.

– Hallottam már róluk – közölte, engedve a kísértésnek, hogy afféle furcsa kérkedéssel többet áruljon el a múltjáról. – Amikor a nagybátyámmal régen a vasútállomásokon ügyködtünk, tudtuk, hogy távol kell tartanunk magunkat az Oxford Streeten lévő boltoktól.

– Úgy van! – vigyorodott el a lány. – Bár mostanában Londonon kívülre kellett helyezniük a működési területüket. Alice-nek az a mesterterve, hogy vidéken tevékenykedjenek. Birminghamben, Nottinghamben, Liverpoolban, ilyen helyeken. Én mondjuk sosem szerettem ezeket a városokat… – hirtelen elhallgatott, és sandán Louisára nézett.

– Te is…?

– Most már nem – rázta meg a fejét Dulcie. – Még egyet? – kortyolt bele az italába.

A pesztra bólintott, és míg a szobalány a bárpultnál rendelt, ismét szemügyre vette a helyiséget. Olyan volt, mintha Alice érkezése valamiféle lencsét helyezett volna rá: minden élesebbnek, világosabbnak tűnt. Louisa most már látta, hogy noha lehet, hogy Miss Diamond az úrnője mindazoknak, akik itt vannak, azonban az alattvalói, akik mindannyian nők, szintén profitáltak a státuszából. Habár néhányuk olyan kabátot viselt, melynek elkopott a könyöke, meg olyan cipőt, ami már talpalásra szorult, a legtöbbjük elég divatosnak tűnt ahhoz, hogy a nagyobb boltokban a szokásos, jómódú vásárlóiknak nézzék őket. Egy-kettő a külseje alapján még a Harrods szőrmeosztályán is megállta volna a helyét. Sőt mi több, akadt valami a viselkedésükben, ami azt sugallta, azért viselték ezeket a ruhákat, mert élvezték őket. Nem csinálta-e ő is, hogy amikor egyedül volt, Nancy egy-két ruháját magához tartotta a tükör előtt, amikor felnyalábolta őket a székről, hogy javításra meg tisztításra vigye? Dehogynem. Egyszer a vállához illesztett egy ruhát, és összecsípte a derekánál, miközben pózba vágta magát. A selyemruhában senki meg nem mondaná róla, hogy csak egy szolgáló. De akkor meghallotta Mrs. Windsort a hallon keresztül közeledni, ezért sietősen átvetette a ruhát a karján, és remélte, hogy az arcát elöntő pír eltűnik, mire leér a lépcsőkön a mosókonyhába.

– Ha tudnám, mi jár a fejedben… – tette le Dulcie az italaikat az asztalra.

– Ó, semmi, csak… – kezdett bele fejét csóválva a lány.

Mondanivalóját félbeszakította egy nő, aki odalépett a szobalányhoz, és húsos kezével annak vállára csapott, lenyomva ezzel a székre. Sűrű bubifrizurája inkább tűnt sisaknak, mintsem hajnak; állán pedig olyan árnyék húzódott, ami akár borosta is lehetett. Valami olyan hang jött ki a száján, amit talán nevetésnek szánt, de inkább hallatszott vakkantásnak.

– Ez meg ki? – bökött a fejével Louisa irányába, aki erre összerezzent. – Nem szeretjük errefelé az idegeneket.

– Közénk tartozik – vágta rá Dulcie. – Nem kell aggódni miatta.

A pesztra nem igazán tudta eldönteni, milyen érzéseket kelt benne ez a válasz.

– Egy újonc? – nézett rá hunyorogva a nő. – Nem emlékszem, hogy hallottam volna ilyesmiről.

– Nem – rázta meg a fejét a lány –, de ő is szakmabeli. Nem fog beköpni minket.

– Aha. – Úgy tűnt, hogy a nő megnyugodott, vagy talán csak nem fűlt a foga a verekedéshez; fiatal volt még hozzá az idő. – Tegyél róla, hogy így legyen! Rajtad tartjuk a szemünket.

– Tudom – sikerült Dulcie-nak kipréselnie magából egy halovány mosolyt. – Jöttem idedugni a képemet, ahogy megígértem, nem? Nem szívódtam fel.

A két lábon járó hájtömeg bólintott, majd elvonult, és visszatért a testőri szerepéhez a bárpultnál; könyökére támaszkodva kortyolgatta a sörét, miközben feszülten figyelve nézelődött.

– Bocs – szabadkozott a szobalány –, nem mindig ilyen durva a helyzet, de tudod, kissé szorult helyzetben vagyok mostanában.

– Hogyhogy? – kérdezte Louisa izgatottan.

– Ki akarok lépni. A nővérem férjhez ment, és attól félnek, hogy ha én is lelépek, akkor beköpjük őket. Szóval megpróbálok valamiféle alkut kötni velük.

– Mégis hogyan? – egyenesedett ki a pesztra a székében.

– Ki kell fizetnem őket: még egy utolsó melót vállalok nekik, és annyi. Arra gondoltam amúgy, hogy… – vetett a lányra egy félénk pillantást.

Louisa egy kukkot sem szólt. Nem volt biztos bene, hogy akarja-e hallani a folytatást. Az esze azt súgta neki, hogy nem, a szíve azonban gőzkalapácsként vert az izgalomtól, ami sokkal kellemesebb érzés volt bárminél, amiben igen hosszú ideje része volt.

– Abban reménykedem, hogy te talán segíthetnél benne – vallotta be Dulcie.

Ötödik fejezet

Kevesebb mint egy hónappal később a Pamela születésnapi ünnepségére szóló meghívókat elküldték Nancy vidám baráti körének tagjai számára, akik vissza is jelezték részvételi szándékukat. Mrs. Windsor, a házvezetőnő további szolgálókat bérelt fel az estére, a szakács, Mrs. Stobie pedig napokat töltött a vacsora és a parti végén felszolgálandó reggeli megtervezésével és elkészítésével. Pamet leginkább az előkészületek ezen része érdekelte: folyton beszökött a konyhába, és azért kuncsorgott, hadd kevergesse egy kicsit a lábast, vagy hogy hadd tanulhassa meg, miképp kell kinyújtani a tésztát.

Louisa és Blor dadus minden tőlük telhetőt megtettek, hogy leplezzék a közelgő ünnepség okozta izgalmakat a fiatalabb lánytestvérek előtt, akik különben azt követelték volna, hogy lejöhessenek, és megleshessék az érkező vendégeket, ahogyan azt általában az ilyen alkalmakkor megtehették. De nem azon az estén. Lord Redesdale váratlanul megjelent a gyerekszobában, hogy utasítsa dadust: a kislányainak semmiképpen sem szabad megpillantaniuk Nancy rémes barátait.

– Ha valamelyik piperkőc felbukkanna fésűvel a felső zsebében, apust az a veszély fenyegetné, hogy megüti a guta – jelentette ki Nancy vidáman, amikor Louisa elmesélte neki, mit mondott a ház ura. A legfiatalabb gyerekek, vagyis az ötéves Debo, a hétesztendős Unity és a kilencéves Jessica figyelmét könnyen el lehetett terelni egy lefekvés előtti forró csokoládé ígéretével, azonban Diana, aki már majdnem betöltötte a tizenötöt, teljességgel fel volt háborodva. Tom szerencsére még mindig Etonban tartózkodott, és még két hétig nem is várták haza a karácsonyi szünetre.

Ezen az estén csak úgy pattogtak a levegőben a várakozás szikrái, miközben a fahasábok hevesen lángoltak a terem két végén álló kandallókban. Az olajfestmények szigorú ábrázatú portréit papírszalagokkal díszítették fel, és temérdek gyertyát gyújtottak, hozzájárulva velük az előünnepi hangulathoz. Végül is nem volt már olyan messze az advent. Louisát is befogták az estére, és ott állt két másik szolgálólánnyal együtt, kezében teli pezsgőspoharakkal megrakott tálcával. Lord Redesdale türelmetlenül járkált fel és alá a bejárati ajtó közelében, miközben a neje rövid, ingerült hangokat hallatott, ahogy Pamela ruhájának gombjaival küszködött. Nancy rábeszélte a szüleiket, hogy jelmezbált rendezzenek a húga bemutatkozó partijára, és az ünnepelt is beleegyezett az ötletbe, de most, hogy magára öltötte a hatalmas, fodros fehér ruhát, úgy nézett ki benne, és úgy is érezte magát, mint egy esküvői torta, a gyűrűs fürtökből álló paróka pedig kényelmetlenül meleg volt, és túlságosan is…

– Elég legyen! – szakította félbe a nyafogását dorgálóan Lady Redesdale. – Csodálatos estében lesz részed, ha nem azzal foglalkozol folyton, hogy nézel ki.

Nancy elvett egy poharat a tálcáról, és rákacsintott Louisára. A fiatal nő tizennyolcadik századi spanyol grófnőnek öltözött, fején ékkövekkel díszített mantillával, amely alatt meglehetősen idétlenül összenyomódott a bubifrizurája. Ujjatlan szatén felsőt viselt, a dekoltázsába felettébb merészen tűzött hatalmas brossal, meg olyan szoknyát, amelynek széles, egyenes oldala a csípőből indult, így a felső része leginkább egy templomtető díszes tornyához hasonlított. Lord Redesdale még mindig karcsú volt és fitt, őszes haja és a homlokára vésődött ráncok ellenére. A vadászöltönyét viselte jelmezként, Nancy elmondása szerint ugyanis képtelen lett volna jól érezni magát egy báli öltözékben. Lady Redesdale jóval idősebbnek tűnt a férjénél, amin nem igazán segített élénksárga parókája, amely csak még jobban kiemelte jellegtelen arcvonásait, ahogyan a nem ideillő középkori ruhakölteménye sem, amiről Louisa azt gyanította, hogy a jelmezesládája aljáról húzhatott elő, melyben a karácsonyi színjátékhoz használt öltözékeket tartotta. Valószínűleg a temérdek tennivaló miatt a ház asszonya egészen ma délutánig elfelejtett gondoskodni a ruhájáról.

Egy perc múlva úgy tűnt, Nancynak eszébe jutott, mégis kinek a születésnapját ünneplik: elvett még egy poharat a tálcáról, és Pamela kezébe nyomta, aki habozni kezdett, amikor megérezte magán Lord Redesdale szúrós tekintetét.

– Nyugi, apus, ez majd kisimítja egy kicsit az idegeit – magyarázta a lány.

A férfi dohogva megpiszkálta a tüzet a kandallóban. Amikor Louisa már azt hitte, hogy menten leszakad a karja a tálca súlya alatt, meghallották, ahogy leparkol egy autó, amit léptek csikorgása követett a murván, majd kiabálás hallatszott. Mrs. Windsor, akire a komornyiki feladatok hárultak, tekintve, hogy Lady Redesdale nem volt hajlandó férfi szolgálókat alkalmazni, ajtót nyitott, beengedve az első vendéggel együtt a metszően hideg levegőt is.

Mintegy végszóra Nancy meg az anyja előrenyomult, és a pesztra észrevette, hogy az érkezők azok közül valók, akiket a Curtis családnál tartott összejövetelen is látott. Valószínűleg azért jöttek ilyen korán, mert Watney-éknál vendégeskednek a szomszédban, ahol a bál előtti vacsorán vettek részt, ugyanis Asthall Manor ura nem volt hajlandó az asztalához engedni a legidősebb lánya barátait. Pamelát a nővére Oliver Watney felé lökdöste, tudniillik összeesküvés szövődött azért, hogy összeboronálják kettejüket, aminek okát Louisa nem értette, mivel Pamela majd kicsattant az egészségtől, míg a fiú sápatag volt, és kókadozott, és állandóan köhögött egy gyermekkori tuberkulózis utóhatásaként. Szigorú arcán nem javított a Kalapos jelmeze sem, amelyet tarkabarka frakkja tett teljessé; Louisának el kellett nyomnia a feltörő kuncogást, amikor odalépett a fiúhoz a tálcával.

– Igazán nevetségesek a barátaid – jegyezte meg Oliver Pamelának, miközben elvett egy pezsgőspoharat.

– Igazándiból nem is az én barátaim – tiltakozott a lány, aki sosem volt jó abban, hogy többfelé legyen lojális.

– Remélem is, hogy nem! – folytatta a fiú. – Főleg Adrian Curtis nem, mivelhogy szörnyű egy alak. Azt hiszi, hogy mindenkinek úgy kell táncolnia, ahogyan ő fütyül. Esküszöm az égiekre, hogy ha csak a közelembe jön, én…

Louisa nem hallotta a többit, mivel Oliver az itallal a kezében továbbállt, nyomában az őt idegesen követő Pammel.

Sebastian Atlas szintén a csoport tagjaként érkezett; odalépett Louisához, és felkapott két poharat a tálcáról; aranyhajú feje fel-le imbolygott, ahogy lenyelte előbb az egyik italt, majd a másikat, mielőtt visszatette volna a poharakat, és elsétált volna egy harmadikkal anélkül, hogy legalább egy biccentéssel jelezte volna, hogy tudomást vett a pesztráról. Úgy tűnt, kalóznak öltözött, bár papagáj és kalap nélkül tette; csak egy buggyos nadrágot húzott, meg egy fekete mellényt a fehér ingjére, ami lazán szétnyílva felfedte szőrtelen mellkasát. Nyaka köré piros pöttyös sálat tekert. Odalépett az ajtóban tébláboló Clara Fischerhez, és átkarolta a derekát. Louisa észrevette, hogy a fiatal nő összerezzen az érintéstől.

A pesztra egy kis időre kiment a konyhába vezető folyosóra, és az ideiglenesen odaállított asztalról további teli poharakat pakolt a tálcájára, majd visszatért a hallba. Biztos, hogy újabb két-három autó érkezett meg közben, mert a hangos üdvözlésekből, valamint a jelmezek által kiváltott harsány tetszésnyilvánításokból fakadó zsivaj járta be a hallt. Pamela mellett ott állt két saját barátnője, akiket szemmel láthatóan meglehetősen lenyűgözött a tömeg, Louisa pedig örömmel látta, hogy a lány eltökéltnek tűnik, hogy megmutatja, milyen jól érzi magát, noha továbbra is állandóan igazgatta a ruháját.

Clara Csingilingnek öltözött, ezüstös, átlátszó, többrétegű ruhakölteménybe burkolódzva, mely szinte úgy nézett ki, mintha világítana az áttetsző bőrén. Hatalmas szeme és csinos szája miatt hasonlított Mary Pickfordra, és Louisa simán elhitte a pletykákat, miszerint azért utazott Londonba, hogy szerepelhessen a nevezetes színházak világot jelentő deszkáin. Clara elvett egy pezsgőspoharat, majd néhány percig ott lézengett a pesztra mellett.

– Nem semmi egy mulatság, mi? – mondta mély hangján; New York-i akcentusa a szokásosnál lágyabb volt. Louisának beletellett egy pillanatba, míg rájött, hogy hozzá beszél.

– Igen, napokig készültünk rá.

– Azt lefogadom. Szuperul néz ki minden! – lelkendezett a nő, lassan kortyolgatva az italát. – Ó, ott van Ted – vett egy mély lélegzetet. – Hát, asszem, én elvegyülök – eresztett meg egy bocsánatkérő mosolyt. – Viszlát.

– Viszlát – köszönt vissza Louisa bizonytalanul, noha Clara már el is tűnt a kerengőn, a külső folyosón át a bálterembe tartó vendégek között. Lord Redesdale ez alkalommal nem gyújtatott olajlámpákat, ahogyan azt a legidősebb lánya születésnapi ünnepségén tette három évvel ezelőtt, így most sötétebb és hűvösebb volt ott, de legalább senki sem fuldoklott a füsttől.

Louisa éppen néhány poharat szedett össze, melyeket leraktak a folyosón elhelyezett asztalokra, amikor nyílt a bejárati ajtó, és Adrian Curtis viharzott be rajta, nyomában Charlotte-tal, a húgával. A pesztra összerezzent, mert eszébe jutott róluk a Dulcie-nak tett ígérete – nem mintha képes lett volna egész áldott nap akár egy pillanatra is kiverni a fejéből. A férfi összehúzott szemöldökkel, bús arccal merengett, míg a húga emelt hangon mondta neki a magáét, le nem véve róla közben sötét tekintetét. Adrian vidéki lelkésznek öltözött félhold formájú szemüveggel, széles, fehér gallérral és egy ódivatú fekete szalmakalappal, amitől derűsen higgadtnak tűnt, és Louisa sejtése szerint dühítően fölényesnek a húga szemében. A nő, aki nem sok energiát belefektetve Viktória királynőnek öltözött, egyértelműen nem volt jókedvében. Hirtelen észrevették a pesztrát, mire Charlotte elhallgatott a mondata közepén.

Adrian a nő felé mutogatott anélkül, hogy egy pillantásra is méltatta volna.

– Nos, kedves hugicám, szeretnéd folytatni? Mondjad csak tovább, kérlek!

– Ó, fogd már be! – torkolta le Viktória királynő.

Mindhárman kínosan álldogáltak ott.

– Mindenki bement már a bálterembe – segítette ki őket Louisa, mintha az előbb semmit sem látott meg hallott volna. – Mutassam az utat?

Elindult, a testvérek pedig néhány lépésnyire lemaradva követték. Charlotte tényleg folytatta a mondanivalóját, és bár nem kiabált, Louisa hallotta minden egyes szavát. A lány tisztában volt vele, hogy egy jó szolgáló sosem hallgatódzik, de néha képtelen volt rá, hogy ne hegyezze a fülét. Adával jókat szoktak kuncogni az elkapott beszélgetésfoszlányokon, amiket egyáltalán nem nekik szántak. Hiányoztak neki ezek a pillanatok; az ilyen alkalmak ugyanis mostanában ritkák, mint a fehér holló, de talán ugyanilyen lesz majd Dulcie-val is. Bár nem ezen az estén.

– El kell mondanod anyánknak, mekkora adósságot halmoztál fel! – erősködött Charlotte. – Fogalma sincs róla, pedig már majdnem itt a karácsony.

– Annak meg mégis mi köze van bármihez is? – sziszegte vissza neki a férfi.

Louisa nem láthatta kettejüket, mert mögötte haladtak, de elképzelte, ahogy a nő megvonja fehér vállát, és az megemelkedik a tolldíszével együtt.

A bálteremhez érve félreállt, hogy beengedje őket. Egyikük sem vetett egy pillantást sem rá.

Odabent a hangulat már a tetőfokára hágott. Míg Charlotte és Adrian a vitájukban elmerülve véletlenül a főbejáraton át jöttek be, addig a többiek a feljárón keresztül érkeztek, egyenesen a bálterembe tódulva, amely egyébként általában könyvtárszobaként volt használatos. A bál idejére ideiglenesen eltávolították a kanapét, és számos széket helyeztek el a fal mentén a gardedámoknak, akikből pillanatnyilag csak hárman-négyen voltak jelen; édesanyák, akik örömmel néztek körül a Mitford-kúrián, és boldogan osztották meg barátnőikkel a legújabb pletykákat. Louisa már rég felfedezte, hogy az úrinépek szeretnek úgy viselkedni, mintha ismernék egymást, és barátként vagy ismerősként gondolnak egymásra még akkor is, ha előtte még soha az életben nem találkoztak. Egy sajátos belépési szisztémát használtak – mint amikor úgy válhat valaki egy klubnak a tagjává, hogy ketten, akik már tagok, bemutatják, kezességet vállalnak érte, és ezzel már be is került. Lehet, hogy nem volt klubházuk, azonban láthatóan létezett a klubtagság és valami szabályrendszer, amit be kellett tartani, ha nem akarta az illető, hogy kidobják a köreikből, örökre eltiltva attól, hogy újból beléphessen közéjük.

E szabályok némelyike változóban volt, legnagyobb rémületére az ősöknek, ahogyan Nancy barátai nevezték az idősebb generáció tagjait. A válás például egykoron végleges kitiltást vont maga után az ilyen körökből, legalábbis a nők számára. Mióta azonban Marlborough hercege és hercegnője a háború után érvénytelennek nyilváníttatta a házasságát, és mindkettőjüket ugyanannyi bálra és összejövetelre hívták el, mint előtte, szép csendben másoknak is megengedték, hogy maradjanak.

– Ha anyus és apus elválnának, az eléggé feldobná a dolgokat – jegyezte meg Nancy egyszer félig gúnyosan, félig szomorúan. – Bár nem hiszen, hogy valaha is megtennék.

Néhány szabályt azonban kőbe véstek, és ezek mind egyforma fontosságot élveztek: például tilos volt törvénytelen gyermeket nemzeni, barna cipőt venni fel az utcára, és vendégségben vágott virágot adni a ház úrnőjének. Az még nem volt elegendő, ha valaki ismerte ezeket, tudnia kellett megfelelően alkalmazni is őket. Louisa teljesen tisztában volt vele, hogy még ha tökéletesen utánozná is a beszédmódjukat, és kölcsönvenne egy szép ruhát hozzáillő gyöngysorral, akkor is kiszúrná egyből bárki felsőbb osztálybeli, hogy a közemberek közül való. A rengeteg kimondott szabály mellett, amelyekkel kapcsolatban annyit gúnyolódtak, kismillió íratlan is létezett. Elég volt egyetlen baklövés; például, ha valaki nem a megfelelő tweedzakót vette fel egy vadászatra, vagy szalvétát kért ahelyett, hogy a saját zsebkendőjét használta volna a süteménymorzsa letörölgetésére a szája széléről, már vége is volt a dalnak. Legjobb esetben az úgynevezett barátai csak kinevetik az illetőt a háta mögött a kis botlásért, legrosszabb esetben azonban páros lábbal rúgják ki ezekből a körökből, és örökre bevágják az orra előtt az ajtót, amin aztán már hiába kopogtat; semmilyen vagyon vagy könyörgés nem nyitja azt már ki többet.

Louisa kiszúrta a tömegben Clarát, aki elkapta a pillantását, és finoman odaintett neki. Ez már majdnem olyasmi volt, ami miatt más előtt már bezárulna a fenti ajtó, de Nancy elmagyarázta, hogy a lánynak szinte mindent elnéztek.

– Nem lehet elvárni tőle, hogy tudja az ilyesmit, elvégre amerikaiként nem tartozik semmilyen társadalmi osztályhoz – fejtegette a legidősebb Mitford nővér, aki mindig ugyanolyan hangon tájékoztatta Louisát ezekről a dolgokról, ahogy dadus szokta tudatni Deccával, miért kell megennie a spenótot. Egy tanító türelmével közölte ezt, azonban volt benne némi kioktatás is. Az, hogy azért eszünk spenótot, hogy egészségesek legyünk, és hogy az amerikai társadalom nem oszlik osztályokra, egyformán kőbe vésett tényként lett beállítva. Így aztán Louisa teljesen összezavarodott, hogy mégis mit kezdjen az információval, ami ellentmondott mindannak, amit az anyatejjel szívott magába. Még mindig képtelen volt hozzászokni például ahhoz, hogy rászóljon a gyerekekre, hogy a