DR. SHEFALI

RADIKÁLIS
FELÉBREDÉS

MERÍTS ERŐT A FÁJDALMAIDBÓL
FOGADD EL ÖNMAGAD
LÉGY SZABAD

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Shefali Tsabary / A RADICAL AWAKENING

Turn Pain into Power, Embrace Your Truth, Live Free

HarperCollins Publishers, 195 Broadway, New York, USA, 2021

Fordította

Uzsoki Eszter

Szerkesztette

Tóth Gábor

Copyright © Dr. Shefali Tsabary, 2021

Hungarian translation © Uzsoki Eszter, 2021

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2021

Cover design © Édesvíz Kft., 2021

Original design by Leah Carlson-Stanisic

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Tipográfia Alinea Kft.

Borítót készítette Goart Design Bt.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-253-8 (epub)

ISBN 978-963-507-254-5 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Minden radikális felébredéshez szükség van egy szikrára.

Ez a szikra lángra lobbantja örökkévaló énünket.

Semmi sem helyettesítheti ezt a szikrát.

Ez a kötet egy óda a barátsághoz.

Az egyik legmélyebb barátsághoz, amelyben

mással és önmagammal is

valaha részem volt.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

A felébredt nő ideje

Mielőtt hozzáfognátok e könyv olvasásához

Néhány fontos gondolat

Első rész: A MÁTRIXBAN SZUNNYADVA

1. Lélekrombolás

2. Az a Nő

3. Fel merjük vállalni a szerepünket?

4. A belénk plántált hazugságok leleplezése

5. A minták lebontása

6. Vessük le a régi bőrt

Második rész: NÉZZÜNK SZEMBE AZ ÁRNYÉKKAL

7. Az ego számtalan arca

8. Az Irányítók

9. A Követelők

Harmadik rész: VISSZA A TERMÉSZETBE

10. Ahogy a természet megalkotott minket

11. Két merőben más biopszichológia

Negyedik rész: MEGROPPAN A MÁTRIX

12. Tény vagy Kitaláció?

13. Hazugságok a szerelemről

14. Hazugságok a házasságról és a válásról

15. Hazugságok a szexualitásunkról

16. Hazugságok az anyaságról

17. Hazugságok a szépségről és a fiatalságról

18. Hazugságok a kedvességről

Ötödik rész: FELÉBREDÉS A MÁTRIXBÓL

19. Fogadd el a határokat félelem nélkül

20. Fogadd el az önállóságot

21. Fogadd el a felelősséget

22. Fogadd el a célodat

23. Fogadd el az együttérzésedet

24. Fogadd el a belső szülődet

25. Fogadd el a leválás gondolatát

26. Fogadd el az ürességet

Végtelen hálával tartozom csodálatos szerkesztőmnek, David Ordnak, aki minden egyes könyvem megírása során mellettem állt.

Ugyancsak hálás vagyok Gideon Weilnek, páratlan szerkesztőmnek a HarperCollins kiadónál, aki a kezdetektől hitt ebben a projektben.

Lányomnak, Maiának is, aki hitelességével nap mint nap inspirál engem.

Köszönöm, hogy mindvégig fogtátok a kezemet.

A felébredt nő ideje

A nő életében eljön a perc,

amikor ócska cipőként kihajítja régi szokásait,

amikor lerázza magáról a „kellene” és a kötelesség láncait,

s a lehetetlen elvárásokat felemészti a benne égő tűz.

A nő életében eljön a perc,

amikor mások egykor kincsként vágyott elismerése lyukas garassá válik szemében,

amikor mások helyett már önmagát keresi vágyón,

s a szülői hagyományok folyondárja már nem szab irányt igazának.

A nő életében eljön a perc,

amikor már nem vágyik arra, hogy beolvadjon a sokaságba,

amikor tökéletességet hajszoló görcsös kényszere köddé válik,

s nem hajhássza többé rögeszmésen a népszerűséget.

A nő életében eljön a perc,

amikor annyit mond, „elég”,

amikor az álság, megjátszás és csalárdság émelygéssel tölti el,

s az önelégültség, a dogma és a felsőbbrendűség már taszítja.

A nő életében eljön a perc,

amikor nem féli a konfliktust, hanem oroszlánként kiáll elé,

amikor ugyanolyan félelemnélkülien védi önazonosságát, mint a gyermekeit,

s többé nem akar megmentő lenni, hisz tudja, csak önmagát mentheti meg.

A nő életében eljön a perc,

amikor nem lapul meg vélt értéktelensége árnyékában,

amikor nem húzza meg magát, hogy mások óriásnak érezhessék magukat,

s áldozatból végre teremtővé válik.

A nő életében eljön a perc,

amikor szégyenkezés nélkül, merészen elfogadja önálló hatalmát,

amikor végre kész betölteni méltó helyét a világban,

s az együttérzés egyetemes én-szeretetté érik benne.

A nő életében eljön a perc,

amikor végül már nem másokon csüng, mint a gyermek,

amikor bátran új szabályokat ír önnön életéhez,

s kimondja:

elengedem az értéktelenség és félelem érzését

megválok a szolgalelkűségtől és a passzivitástól

eldobom a hiteltelenséget és a béklyókat

végre nem tettetem magam másnak, mint ami vagyok

kijelentem, mától fogva…

elérem majd legteljesebb erőmet

elfogadom a legteljesebb függetlenségemet

ünneplem legmélyebb értékeimet

megtestesítem merészségemet

és a legteljesebb módon azonossá válok magammal

eljött az idő

készen állok

a felébredésre, az újjászületésre

Mielőtt hozzáfognátok
e könyv olvasásához

A SZERETET SZAVAI NŐVÉREIMNEK

Ez a könyv a te felébredésedről szól. Óda és tisztelgés a hamisítatlan, újjászületés előtt álló éned előtt.

Mind vágyunk a szabadságra, s mégis úgy érezzük, kalitkában éljük a mindennapjainkat, miközben felemészt minket a félelem és az értéktelenség érzése. Ez a kötet a kalitkából kitörő utazás ígéretét hordozza, amely utazás végén egy új nézőpontból tekintesz majd önmagadra.

A felébredés és a fejlődés annyit jelent, hogy mélyebben megértjük önmagunkat. Ehhez meg kell barátkoznunk azokkal a részeinkkel, amelyekkel talán nem igazán szeretnénk szembenézni – különösképpen a fájdalommal. Amikor teljes egészében elfogadjuk a fájdalmunkat – minden szépítés, és főleg mentegetőzés nélkül – s megfigyeljük, milyen sokféle módon vettünk részt mi magunk a kialakulásában, már nekifoghatunk, hogy a fájdalomból bölcsességet kovácsoljunk.

Fájdalmunk megértése fájdalmas folyamat. Ezért e könyv üzenete bizonyos reakciókat válthat ki belőled. Szeretném, ha tudnád, hogy ezek a fájó pontokat érintő szavak szándékosak a részemről. Céljuk az, hogy belső forradalmat robbantsanak ki. A fájdalmat a régi hiedelemrendszerek és a létezésünk régi módjának lebontása okozza. Emiatt a sokk, a gyász és a veszteség érzései nemcsak hogy természetesek, de létfontosságúak is az átalakulásodhoz. Talán magad sem vagy tudatában, de képes vagy erre a fejlődésre. Sőt, érdemes vagy rá. E lapokon a saját tapasztalataimat osztom meg, így láthatod majd, hogy nem vagy egyedül. A magam módján én is megjártam ezt az utat. Úgyhogy tisztában vagyok vele, mekkora kihívást jelent ez az utazás, amit életnek nevezünk.

Finoman figyelmeztetnem kell Téged, hogy ez a könyv nagyot üt, különösen először. Csatold be az érzelmi biztonsági övedet, mielőtt felülsz erre a hullámvasútra. Nem lesz kényelmes olvasmány, mivel lerántja a leplet magunkról: arról, hogy milyen sok értelemben szunnyadunk valójában. Amikor a tudatosság új szintjére lépünk, általában jó alaposan össze is zavarodunk. A kötet váratlan módokon provokál majd, és az út során többször is félbe akarod majd hagyni. Mindannyian természetes módon ellenállunk a felébredéssel járó kegyetlen igazságoknak.

Ám biztos lehetsz benne: már azzal, hogy kézbe vetted a könyvet, megtetted az önazonosság felé vezető küldetés első és legfontosabb lépését. A fejezetek szerkezete tükrözi a pszichológiai és spirituális kibontakozásunk útját. Az utazás tulajdonképpen már meg is kezdődött.

Engedd, hogy a meglátások hullámai átcsapjanak rajtad. Ne siess az olvasással! Állj meg, elmélkedj, jegyezd le a tapasztalataidat! Alkossák ezek az oldalak a szülőcsatornát, amelyen át a valós éned a világra jön.

Kezdjünk hát neki, nővérem! Menni fog. Merüljünk el együtt az óceánban! A túloldalon új horizont vár. A neve: szabadság.

Néhány fontos gondolat

Igyekeztem annyi emberi tapasztalatot érinteni könyvemben, amennyit csak tudtam, ám megeshet, hogy számos így is kimaradt. Míg főként a férfi–nő kapcsolatról írtam, a legtöbb esetben igyekeztem valamennyi szexuális orientációról szót ejteni.

Igyekeztem a lehető legbefogadóbb lenni. Teljességgel tiszteletben tartom, hogy az emberi lét élménye végtelen számú formát ölthet, és ezek mindegyike egyenlő méltóságot érdemel. Ha úgy érzed, kihagytalak, azt javaslom, próbálj meg kevésbé a külső viselkedés pontos megnyilvánulására összpontosítani – ehelyett fordítsd a figyelmed az általam leírt belső dinamikákra.

Belső tapasztalásunk szövetét tekintve több bennünk a közös, mint gondolnánk. Itt harmóniára találhatunk, s ezáltal meglelhetjük az utat a saját fejlődésünkhöz.

Első rész

A MÁTRIXBAN
SZUNNYADVA

1

Lélekrombolás

Mint hüvelyben a kardé, ragyogása rejtve,
mint tegezben a nyílnak, nem látszik ereje,
mint hüvelyben a borsóé, becse parányi,
mint ketrecbe zárt állat, nem mer szabadulni.

Mint pillangó a bábban, csak akkor szárnyalhat,
ha elhal régi bőre, s végre ledobja azt.

Tudtam, hogy bajban vagyok, amikor az útszéli árokban találtam magam, és egyáltalán nem emlékeztem rá, hogy kerültem oda. Elaludtam a volánnál, és a kocsim egy fától néhány centiméternyire állt meg. Kimerített tipegő korú gyermekem nevelése, miközben ezzel párhuzamosan a szigorú PhD-tanmenettel is meg kellett birkóznom úgy, hogy nem kaptam segítséget rokonoktól. Ráadásul bébiszitterem sem volt – így a végére teljesen kiégtem. A döccenésre riadtam fel. Alig kaptam levegőt, és egész testemben remegtem. Pánikban, összezavarodva, de végül szerencsére vissza tudtam kormányozni az autót a főútra. Hála az égnek, senkinek nem esett baja. Még a jármű sem sérült meg.

Az eset viszont a felszínre hozott egy másikfajta sérülést, ami már hosszú ideje pusztított belül – egy komoly sebet, amit én magam okoztam a lelkemben.

A lélekrombolás lassú folyamat – lassan, alattomos módon rágja szét a belső lényünket, míg végül elkerülhetetlenül megöli mindazt, amit valódi énünkként ismertünk. Ez a kór gyermekkorban kezdődik és ragályként terjed, különösen nők esetében. A tünetei közé tartozik a hatalom, az önazonosság, a saját hangunk és a jövőkép elvesztése. A lélekrombolás alapvetően a belső tudásunk kitörlése. Minden egyes olyan helyzetben, amikor elfojtjuk a belső igazságunkat, magunk is részt veszünk a legbecsesebb kincsünk – valódi lényegünk – rombolásában.

Hadd mutassam be, mi is történik ilyenkor. Egy kliensem, Trista, emlékei szerint négyéves volt, amikor eltörte a kedvenc játékát – egy babát, amit magáról nevezett el, és úgy gondozta, mintha a kisbabája lett volna. Felidézi, hogy kétségbeesésében órákig zokogott. Az édesapja, aki a szigorú fegyelem híve volt, rászólt: ha nem hagyja abba a sírást, még el is fenekeli. A kislány ettől még jobban sírt.

Amikor még a vacsoraasztalnál is potyogtak a könnyei, az édesapja kijött a sodrából, összetörte, ami a babából maradt, és kidobta a szemétbe. Trista emlékszik, hogy az apja haragjától mozdulni sem tudott a döbbenettől.

„Mintha engem tört volna darabokra és hajított volna ki a szemétbe. Üvölteni akartam. Szó szerint meg akartam ütni és összetörni, de csak álltam ott kővé dermedve. Senki nem sietett a segítségemre. Senki sem vigasztalt meg. Akkor éreztem először, mit jelent, ha magamra hagynak. Apám nemcsak a kedves babámat dobta el, hanem a biztonságérzetemet és az én értékességemet is. Attól kezdve nem tudtam úgy bízni benne és az anyámban, mint korábban.”

Abban a percben felismerte, hogy el kell rejtenie a valódi énjét. Így alakult ki az élete során az érzelmi sztoicizmusból álló páncélja.

Trista a mai napig, még a negyvenes éveiben járva is kihívásnak érzi, hogy nyíltan kifejezze a belső világát és érzéseit. Férje és gyerekei is gyakran panaszkodnak arra, hogy nem tudnak hozzá kapcsolódni, mert túlságosan kemény és merev. Különösen kamasz fia, Matt bonyolódik vele napi szinten konfliktusokba. Emiatt kezdett Trista terápiára járni hozzám. Csak hosszas feldolgozási folyamat után értette meg, hogyan hatnak ki a gyermekkori önvédelmi mechanizmusai – az érzelmi visszahúzódás és az elfojtás – arra, hogy a jelenben nem képes kapcsolódni a fiához.

Trista a legapróbb részletekig megismételte a szülői mintáit – még az édesapja néhány korábbi viselkedésmódját is átvette. Amikor Matt kifejezte az érzelmeit, Trista kritikusan és keményen viselkedett vele. Most már értette, miért. Fia a korábbi önmagára emlékeztette, arra, akit az édesapja megdorgált. Amikor azt látta, hogy a fia elérzékenyül, ezt gyengeségként értelmezte, s igyekezett elnyomni és értéktelennek minősíteni a fiú érzéseit, ahogy az édesapja tette vele. Ahogy azonban a felszínre hozta régi emlékeit, gyógyítani kezdte régi énje sebeit, s végül kitárta a szívét a fia előtt.

Valódi énünk eleinte küzd a túlélésért. Hangosan tiltakozik – annyira, hogy rosszul is leszünk. Ha folyamatosan figyelmen kívül hagyjuk, elhalkul a tiltakozás, míg végül nyöszörgéssé gyengül. Ahogy az évek még a létezése emlékét is kitörlik, a panaszos kiáltások végleg elhalnak.

Az énünk elvesztése egyetemes jelenség. Mindannyian éreztük ennek kínzó sebeit. Ahogy az önazonosságunk elpusztul, csupán egy tátongó belső kráter marad utána, kaotikus hangzavarral, ami életünk minden területét megfertőzi. Számtalan alattomos, és látszólag jelentéktelen módon ölt testet:

• az útról lesodródó autóként;

• alkohol okozta emlékezetkiesésként;

• táplálkozási zavarok formájában;

• krónikus kimerültségként;

• önbizalomhiány és önszabotázs formájában;

• céltalan állásokban;

• elmulasztott határidőkben;

• elfelejtett számlákként;

• fásultságban és apátiában;

• zavarodottság és önutálat formájában;

• érzelmi elszigetelődésben és visszahúzódásban;

• mardosó harag és ingerlékenység formájában; és még sok más alakban.

A kis híján halálos balesetem felrázott, és felismertem, hogy nemcsak az útról sodródtam le, de elsodródtam a lelkem létezésének céljától is. Ki vagyok én? Kivé váltam, miközben kapkodva igyekeztem megszerezni a PhD-met, és igyekeztem feleség és anya lenni? Hogy engedhettem meg, hogy a lényegem így elpusztuljon és háttérbe szoruljon?

Olyan hatékonyan rejtettem el a belső életemet, hogy senki nem tudott arról, hogy érzelmileg kisiklottam és szétesőben voltam. Remekül felépítettem az ügyességem látszatát, elfedve a belső széthullást és kizökkenést. A tökéletes rátermettség és sikeresség álarcát viseltem. Végül is, már évtizedek óta építettem ezt a külső személyiséget, és addigra már tökélyre fejlesztettem.

Mindannyiunk esetében így történik, a valódi énünket a halála után felváltja egy általában egónak nevezett személyiség, a hamis énünk. Legtöbben úgy növünk fel, hogy ezt tekintjük a valós énünknek. Észre sem vesszük, hogy egy egész életet építünk fel a hamis alapokra, ami aztán a későbbiekben súlyos érzelmi következményekhez vezet.

Az ego szerepe

Az ego az önmegtagadásból születik. Kivirágzik, amikor a belső énünket figyelmen kívül hagyjuk, megtagadjuk, elnyomjuk, szinte megszüntetjük egy külső erő kedvéért – jellemzően mások, különösen a szeretteink szava miatt, a kultúra miatt, amiben nevelkedünk, vagy egy képzeletünket megragadó hiedelemrendszer miatt.

Az ismeretségi körömben senki sem menekült meg attól, hogy az autentikus énje helyét átvegye egy külső személyiség, a maszk, amely mögött a valódi énje csak szunnyad. Ez inkább kislányokkal esik meg a mindent uraló patriarchátus miatt, amelyben élünk, és amelyben a fiúk lehetnek „egyszerűen csak fiúk”. Fiatal lányainkat viszont már kiskoruktól arra neveljük, hogy megfeleljenek a merev előírásoknak.

Minket, nőket olyannyira belső igazságunk nyomainak eltüntetésére kondicionálnak, csak azért, hogy megfeleljünk a szüleink vagy kultúránk által előírt képnek, hogy az egész életünket leéljük anélkül, hogy egyáltalán tudatában lennénk ennek a kettéhasadásnak. Néha morajlást észlelünk belül, ami a külső síkon elégedetlenség vagy feltörő harag formájában nyilvánul meg, ezeket azonban „hangulatingadozásnak” tudjuk be, illetve egy-egy olyan esemény rovására írjuk, ami kihozott minket a sodrunkból. Kikerüljük a belső repedéseket, nem tudván, milyen mély szakadékokat is okoz ez az életünkben.

Többségünk úgy nő fel, hogy nincs tudatában, milyen hamis életmódot tettünk magunkévá, csak hogy megkaphassuk a szeretetet és az elismerést, amire szükségünk van. Ha valami mégis felráz bennünket, ahogy engem felrázott a pillanat, amikor lehajtottam az útról, általában menekülőre fogjuk, s hamar visszaállítjuk a megszokott életmódunkat. Minden marad a régiben – az „elég jó” álcája alatt.

Ezzel együtt, talán meglepő, de az egóként emlegetett álca valójában „jó fiú”. Az ego az a kép, ami magunkról él az elménkben – az, ahogyan magunkat látjuk –, és ez egybevág a családunk és a társadalom elvárásaival. Lassan fejlődik ki a neveltetésünk eredményeképp, s okosan megtanít olyan módon működni, amely megfelel a mindennapi valóságunknak.

Gyermekként nem tudunk kiállni magunkért. Ahogy felnövünk, nem tehetünk mást, mint hogy megadjuk magunkat a kondicionálásnak, amiben részesülünk, még ha ez azzal is jár, hogy meg kell válunk a lényegünktől. Amikor hamis ént hoz létre, az ego valójában együttérző módon cselekszik. Mivel szükséges eleme a felnőtté válásunknak, a hamis énünket ösztönösen magunkévá tesszük, ezzel biztosítván azt, hogy az igényeink valóra válhassanak. Az egóban az a csel, hogy nagyon fokozatosan veszi át a helyét annak, akik lényegében vagyunk, így észre sem vesszük, hogyan változtat meg bennünket azért, hogy beilleszkedjünk a családunkba és a kultúránkba. Gyerekként formálhatóak vagyunk, így megadjuk magunkat a szüleink parancsainak, gyakran ellenállás nélkül. Eltorzítjuk magunkat, amíg meg nem felelünk a másokban rólunk élő képnek, így az ő képük a saját képünkké válik.

Ha a szüleink megdorgáltak, mert túlságosan érzelmesek, túl ilyenek vagy olyanok voltunk, sokan azonnal gyorstüzelő üzemmódban reagáltunk az utasításaikra, és változtattunk a temperamentumunkon, csak hogy megfeleljünk az ő elvárásaiknak. Ahogy az Tristával is történt, az ego lesz a páncélunk, a védelmezőnk, amely segít alkalmazkodni egy félresiklott gyerekkorhoz.

Annyira vágyunk a szüleink és a kultúránk jóváhagyására, hogy megadjuk magunkat az ego erőteljes, ösztönös csábításának, és közben mélyen eltemetjük eredeti természetünket. A végeredmény egy hamis azonosság, amit a világ elé mutatunk. Azt hisszük, ezek vagyunk mi, de mindez valójában csak álca, amit azért viselünk, hogy ne kelljen attól rettegnünk: talán nem vagyunk értékesek vagy szerethetőek.

A ködben

Őszintén mondhatom, életem javát ködben éltem le. Persze itt-ott megcsillant a valódi énem, de a lényem java évtizedekig elmerült a ködben. Ha visszatekintek egykori önmagamra, önkéntelenül is elámulok azon, hogy akárhányszor úgy éreztem, érzelmileg félresöpörnek vagy elnyomnak, egyszerűen csak elhallgattattam magam. Az a nő, aki ma vagyok, sosem hagyná ezt. Ám ez a másik nő nemcsak hogy hagyta a múltban, de meg is magyarázta magának azt, hogy ez az ő döntése volt.

Ezt jelenti a „ködben élni” kifejezés. A köd a bennünket körülvevő légkör, akár férfiak, akár nők vagyunk. Ez a köd megvakít bennünket, és a valóság tagadását eredményezi. Nem olyannak látjuk a dolgokat, amilyenek valójában. Ezt a légkört az a jelenség hozza létre, amit patriarchátusként ismerünk. A férfidominancia e rendszerének magától értetődő módon része a nők és gyermekek elhallgattatása és lekicsinylése. A férfi, aki megszokta, hogy a totemoszlop csúcsán a helye, gyakorolni fogja a hatalmát mások felett, hogy a kezében tarthassa az irányítást. Ez az ellensúly nélküli hierarchia könnyen toxikussá válhat. A mérgező férfiasságnak nevezett jelenség válik az általános kulturális alaphanggá, s érzelmi sebeket okoz nőknek és férfiaknak egyaránt. Egyszerűen szólva „ködösíti” a tudatunk lencséjét, s így súlyos működési zavarokat okoz az életünkben.

Ennek eredményként a nők és a gyermekek tudat alatt bizalmatlanná válnak a férfiakkal szemben. Úgy növünk fel, hogy tudjuk, a férfiak irányítanak. Ezzel együtt jár a tudat, hogy a környezetükben potenciálisan fenyegetésnek vagyunk kitéve. Minden nő ösztönösen tudja, hogy vissza kell fordulnia, ha egy csapat férfival találkozik egy sikátorban. Ez az ösztön nem egyszerű paranoia. Belső figyelmeztetés ez, amit az ellenünk számtalan alkalommal elkövetett erőszak erőteljes kulturális bizonyítéka hangolt finomra. Bár védelmet nyújt, ugyanakkor nehéz teher is ez.

El tudjuk képzelni, hogy a lehetséges fenyegetés érzése hogyan formálja a pszichénket? Akár olyan apánk volt, aki egyszerűen csak néha felemelte a hangját, akár olyan, akinek dühkitörései voltak, ösztönösen megtanuljuk megvédeni magunkat az életünkben jelen lévő férfiak környezetében. Ennek megvan az ára, és alapvető hatással van a fejlődésünk alakulására.

A patriarchátus arra neveli a fiatal lányokat, hogy birkaként kövessék a nyájat. Mi vagyunk azok a bizonyos elveszett bárányok, a pásztorunkat keresve, legyen az Isten, az apánk vagy a jövendő férjünk.

Mint minden nyáj, mi is remekül követünk másokat. Tudjuk, hogy egy jó bárány legfontosabb jellemzője a képesség, hogy meg tud válni egyedi identitásától, beleolvad a tömegbe, szolgalelkűvé és passzívvá válik. Elképzelhetetlen, hogy bárki is kiragyogjon – ez ellenkezik is a nyáj szabályaival. Létfontosságú, hogy szerények legyünk, és eltompítsuk magunkat, hogy be tudjunk illeszkedni. Idejekorán megtanulunk eltűnni, olyannyira láthatatlanná válni, hogy bele is olvadunk a körülöttünk hömpölygő ködbe.

Látok olyan nőket, akik folyamatosan mentségeket keresnek a rossz bánásmódra, amellyel a modern patriarchátus kezel bennünket. Szokásunkká, automatikus, alapvető hozzáállásunkká vált az érzés, hogy minden a mi hibánk, ahogy a gyerekek is magukat hibáztatják, ha a szülő elhanyagolja őket, vagy rosszul bánik velük. Sokunk ezért nem emeli fel a szavát a mérgező bánásmód ellen. Nem hiszünk benne, hogy módunkban állna ez. A rossz bánásmód annyira szerves részévé vált a mindennapjainknak, ahogy végignézzük, amint anyáink és nővéreink elviselik ezt, hogy elhisszük: egyszerűen ez a dolgok rendje.

A könyv felhívás arra, hogy szegüljünk szembe a status quóval. Felszólít, hogy lépjünk túl „a dolgok rendjén”, s lépjünk át egy új látásmódba önmagunkról. Ez elsőként ráébreszt bennünket a saját valóságunkra – miként formál bennünket a biológiánk, hogyan alakít a pszichológiánk, és hogyan rémiszt meg a kultúránk, amíg végül elveszítjük önmagunkat. Ha megértjük és elfogadjuk ezt a három réteget, akkor megengedjük magunknak, hogy szabadok legyünk.

Az első lépés azzal kezdődik, hogy kimondjuk a ködről, hogy köd, megkülönböztetve a valóságtól. Saját életemben évtizedekbe telt, mire a nevén neveztem mindazt, amin keresztülmentem. Olyannyira a mások helytelenítésétől való félelemben éltem, hogy a harmónia fenntartása érdekében még tartottam is a hátam azért, amit én szenvedtem el. Ha valaki rosszul viselkedett, az csakis azért volt, mert én hibáztam. Úgy gondoltam, a felelősségvállalásnak ez a megfelelő módja. Nem is tudtam, hogy ezzel mindössze nem hagytam, hogy a másik vállalja a felelősséget. Mivel én magamra vettem mindent, a másik nem került kényelmetlen helyzetbe, és így elértem, hogy elégedett legyen velem.

Hosszú időbe telt, mire ráébredtem, mi a különbség aközött, ha magamra veszem a hibákat, s aközött, ha vállalom a felelősséget. Míg az önhibáztatás beletaszított a félelembe, amihez ráadásul hallgatás és a bűnpártolás is társult a részemről, addig a felelősségvállalás attitűdje lehetővé tette, hogy végre rálássak az áldozattá válásomban játszott saját szerepemre, s így bátran és merészen felvehettem a harcot e mentalitás ellen.

A ködbe rekedt állapotunk uralkodó érzése a félelem. Mivel félelemben élünk, nem mondjuk ki, hogy ez mérgező. A félelmet követi a bűntudat, majd az egészet betetőzi az a felett érzett szégyen, hogy ilyen félelmeket kell elszenvednünk anélkül, hogy tennénk ellene valamit. A saját életemben is újra és újra átéltem a félelem–bűntudat–szégyen ciklusait. Minden alkalommal, amikor félelemből nem álltam ki magamért, utólag napokig ostoroztam magam miatta. Csak akkor kezdtem felébredni ebből, amikor fel tudtam vállalni a saját félelmemet.

Tudod, két nyílvessző fúródik belénk folyamatosan. Az egyik a lekicsinylés–hallgatás nyila, amit mi nők elszenvedünk. A második a bűntudat–szégyen érzése, amit amiatt érzünk, hogy eltűrtük mindezt. Mélyen belül tudjuk, hogy félelmet nem ismerve fel kellene emelnünk a szavunkat. A félelmünk a következő kételyek körül örvénylik:

• Mit szólnak majd az emberek?

• Ki leszek én külső elfogadás nélkül?

• Ha kiállok magamért, az anyagilag hatással lesz rám?

• A gyermekeimmel minden rendben lesz?

• Szembe kell-e majd néznem érzelmi vagy fizikai sérülésekkel?

Mindennek eredményeképp pedig nemcsak hogy továbbra is félni fogunk, de akarva-akaratlanul undorral tölt el bennünket a saját gyávaságunk. Ahogy a félelmeink körül cirkulálunk, azzal életben tartjuk a saját belső elnyomásunkat. Végül ráébredünk: nevén kell neveznünk, hogy elbánhassunk vele. Akkor végre készek leszünk kikiabálni a világba: „Én is!” Ahelyett, hogy belefulladnánk az áldozati létbe, véget vetünk annak, ami leigázottságban tart bennünket.

Tudom, mikor háborodnak fel a nők, mikor gerjednek haragra, mikor frusztráltak. Olyan hosszú időn át fojtották el az érzéseiket, hogy egyértelmű, ha elszakad a cérna, üvölteniük kell: „Elég volt!” Azokat a nőket, akik így tesznek, gyakran „irracionálisnak”, „túl érzelmesnek” és „hibbantnak” bélyegzik. A társadalom általában kiközösíti őket. Attól tartva, hogy ez velünk is megtörténhet, általában kerüljük a merészséget. Nehezen ismerjük fel: azzal, hogy merész nővé válunk, rálépünk a megváltásunk útjára.

Amíg a félelem gúzsba köti a lelkünk nyelvét, a külső erők bábjai maradunk. A félelem béklyója alatt az egónk robotként működik. Gépies reakcióinkkal a félelem számtalan formájának rabszolgái maradunk. Ilyenek például:

• az elutasítástól való félelem;

• a kudarctól való félelem;

• a kirekesztéstől való félelem;

• a magánytól való félelem;

• az értéktelenségtől való félelem;

• az érzelmi vagy fizikai bántalmazástól való félelem.

Mivel ilyen erősen kondicionáltak bennünket a félelemre, a rettegés szinte egy második bőrrétegként borít be minket. A félelem olyannyira áthatja az élettapasztalatainkat, hogy gyakran tudatában sem vagyunk, mennyire irányít bennünket. A patriarchális társadalomban elfoglalt helyünk miatt mi, nők engedjük, hogy elhallgattassanak és megfélemlítsenek minket, mert félünk az életünkben jelen lévő gyakran erőteljesebb férfiak büntetésétől. Idővel ez a néma lapulás lesz a belső alapállapotunk, ami gyakran olyan észrevétlenül zajlik, hogy még a tudatában sem vagyunk.

Akár mérgező kapcsolatban élünk, akár nem, akár ért minket fizikai bántalmazás, akár nem, tény, hogy csak egy hajszál választ el bennünket ettől a lehetőségtől. Ne higgyük el, hogy okosabbak vagy bölcsebbek vagyunk, csak mert közvetlen módon nem váltunk áldozatává a patriarchális társadalomnak egy bizonyos tekintetben. Valójában mindez elkerülhetetlen. Ha nőnek születtünk a mai világban, így vagy úgy, de megtapasztaltuk ezt. Talán még nem ismerjük fel teljes valójukban ezeket az eseményeket, de megtörténtek, és biztosak lehetünk benne: hatással voltak ránk. Egyetlen olyan nőt sem ismerek, aki ne nyögné a bennünket körülvevő patriarchális társadalom súlyát.

A saját utam során évekbe telt, mire be mertem vallani magamnak, milyen nagy mértékben hagytam, hogy a saját érdemeimet és hangomat eltiporják a környezetemben lévő férfiak. Szinte szégyellem beismerni, mennyire vak voltam, a beidegződéseim pedig olyan erősek, hogy egész életemben hagytam magamat elhallgattatni. Szinte most is azt érzem, hogy szeretném ezt az oldalamat elrejteni előled, kedves olvasóm. Azt szeretném, ha a tökéletesség, a bölcsesség és az erő auráját vetítenéd körém. Ám azt is tudom, hogy csak akkor leszel képes belekezdeni a felébredés folyamatába, ha én magam is feltárom előtted a meztelen igazságot a saját utamról.

Mindig sokkal könnyebb elrejtenünk a sebezhető oldalunkat, azt a részünket, ami nem olyan bölcs, nem annyira bátor és nincs úgy „egyben”. Viszont mára már tudom, ha a nők megosztják egymással a bennük zajló folyamatokat – és látni engedik egymás számára úgymond a pőre csontjaikat is –, akkor fogják más nők is biztonságosnak érezni, hogy feltárják a saját bensőjüket. Ha megosztjuk ezeket egymással, közös erővel felemelkedhetünk.

Ha bátran feltárjuk az énünk azon részeit, amelyeket magunk előtt sem szívesen vállalunk fel, s még kevésbé akarjuk mások előtt felfedni, létfontosságú lépést tettünk meg gyógyító utazásunk során.

Csak akkor léphetünk át a teljességbe, ha alaposan megnézzük magunkat, és elfogadjuk valamennyi belső oldalunkat. Önmagunk egységbe foglalása annyit jelent, hogy teljes egészében elfogadjuk azt, akik vagyunk – a kész és befejezetlen, a kedves és nem kedves, az erős és a nem erős részeinket egyaránt. A teljesség nem jelent tökéletességet. Elfogadást jelent – annak nyers és leplezetlen elfogadását, akik bármely adott pillanatban vagyunk.

Bátornak kellett lennem, hogy ezeken a lapokon megoszthassam az élettörténetemet. Időnként ellenálltam, félve a rosszallásodtól, kedves olvasóm, ám tudtam, hogy le kell küzdenem ezeket a félelmeket. Ha nem tettem volna ezt, a történetemet sem osztanám meg most veled. És ha nem osztanám meg, nem növekednék. Ha én nem növekednék, akkor te sem.

Ez a kényelmetlen érzés nemcsak természetes, de ez az egyetlen módja, hogy levessük magunkról a megszokottat, és belépjünk valami újba. Belénk ivódott késztetés, hogy meneküljünk a kényelmetlenség elől. Ám azt szeretném, ha ez a kötet megmutatná, hogy csakis akkor találhatunk rá a feloldozásra, az igazságra és a szabadságra, ha szapora léptekkel elindulunk a bennünk rejlő sötét helyek felé.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-1-266-3778

00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen