Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

A hat világrész

Az északnyugati átjáró

Búcsú Norvégiától

Hajózás Grönland nyugati partjain

Az amerikai sarki szigettenger útvesztőjében

Veszélyben a Gjöa

Az első tél Gjöahavnban

Útban a mágneses sark felé

A mágneses sark közelében

A nyár Gjöahavn-ban

Nyári utazások Gjöahavn környékén

A második tél Gjöahavnban

Indulás Gjöahavnból

A Haakon-király földjén

Az északnyugati átjáró legyőzése

Harmadik telünk

Észak-Alaszkán keresztül

Utolsó napjaink King Point-on

A Bering-szoros felé

Nyitva az út nyugat felé

Vissza a civilizációba!

A mágnességi megfigyelésekről (Jegyzet)

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Roald Amundsen

AMUNDSEN ÉSZAKI ÚTJA
AZ ÉSZAKNYUGATI ÁTJÁRÓ

fordította:
Halász Gyula

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-380-8 EPUB
ISBN 978-963-678-381-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
To the North Magnetic Pole and
through the Northwest Passage

első kiadás: 1907.
az elektronikus változat az 1924. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A hat világrész

A tudás vágya, amely rávitte az embert, hogy
megmérje az állócsillagok „megmérhetetlen''
távolságát és a színképelemzés útján meghatározza
az égitestek anyagát: előbb-utóbb szükségképpen
belecsalogatta, hogy… kikutassa a világmindenségben
annak a kis porszemnek a mineműséget,
amelynek lakói vagyunk.
(Nordenskjöld.)

A hat világrész! Mi még ötöt tanultunk az iskolában. A hatodik világrész nagyon fiatal: úgyszólván napjainkban vonult be az iskola könyveibe. Hol van ez a „világrész”, mekkora a kiterjedése, hány lakosa van? Az utóbbi kérdésre a legkönnyebb a felelet: egyetlen lakosa sincs. A hatodik világrész lakatlan. De nem lakhatatlan. Ahol a fókák és pingvinek százezrei megtalálják élelmüket, előbb-utóbb az ember is meg fog jelenni.

Ha Grönlandról, Amerika, Ázsia jégövezte északi partjairól. Alaszka kietlen tájairól olvasunk, méltán kérdezzük magunktól: lehetséges-e, hogy ezeken az elriasztó tájakon emberek élnek, emberek, akik éppen ezeket a kietlen, kegyetlen vidékeket választották otthonukul?! Amily ritka a természet mosolya a komor északon, oly derült és örök-mosolyú a kisszámú igénytelen nép, amely ott vívja áldatlan harcát a mostoha éghajlattal, zajló tengerekkel s a fagyos föld engesztelhetetlen terméketlenségével.

Azokon a szélességeken, ahol fönn a magas északon az emberiség legszélső telepei vonulnak meg, a sarktól idestova ugyanakkora távolságra fut körül a föld másik pólusát, a déli sarkot övező hatalmas déli kontinens partvonala. A gömbsüveg, amelynek a szegélye sok helyütt érinti a déli sarkkör vonalát s amelynek rejtelmes középpontjában van a föld déli pólusa: ez a gömbsüveg az Antarktisz szárazföldje. A hatodik világrész. Kiterjedése, amíg a tengerrel érintkező csipkézett körvonalait nem rajzolhatjuk meg, pontosan még föl nem mérhető. De bátran mondhatjuk, hogy a hatodik világrész területre felülmúlja akár Európát (amely nem is igazi világrész), akár Ausztráliát, sőt talán e kettőt együttvéve is. Egy ily hatalmas kiterjedésű földség, amelyet köröskörül tenger határol, méltán megérdemli, hogy önálló földrésznek - „világrészének - nevezzük. A „világrész" rang elvégre nem a kulturális fontosságon fordul meg: Amerikáról sem sejtették Kolumbusz kortársai, hogy valamikor az ősi Európa versenytársa lesz. Ha valamely földrész rangja vitatható, az csakis Európa lehet - még akkor is, ha kulturális jelentősége alapján különlegesen bíráljuk is el. Mert ennek a művelődési tekintetben talán felsőbb rangú területnek a keleti határa nem terjed az Urálig, sem pedig a Kaukázus vonaláig. Sokkal, sokkal nyugatabbra vonul az végig! Ha a Balkán-félsziget, Albániával és Montenegróval, és „Európai" Oroszország, Európában van, bátran ideszámíthatjuk Kis-Ázsiát vagy akár „Ázsiai" Oroszország tekintélyes területeit. Nem is szólván az ősi kultúrájú, sűrű népességű India, Kína és Japán mindenképpen hatalmas birodalmairól. Merőben önkényes tehát, hogy az úgynevezett Ó-világot három földrészre osztjuk - Európa, Ázsia és Afrika, - ugyanakkor, amikor az Újvilágot egy földrésznek tekintjük. Ha a szuezi földszoros nem volt akadálya, hogy Afrikában önálló földrészt lássunk, még kevésbé érthető, miért ne lássunk önálló földrészt Dél-Amerikában, amelyet a még keskenyebb panamai földszoros fűz csak össze Észak-Amerikával. Ma már, amikor a szuezi és a panamai csatorna ezeket a keskeny földszalagokat is átmetszette, még nyilvánvalóbbá vált Dél-Amerika különállása az Újvilágban, hasonlatosan Afrikának az Ó-világban elfoglalt helyzetével.

De maga az Újvilág és az óvilág elnevezés is önkényes. Nem aszerint beszélünk Óvilágról és Újvilágról, hogy melyik földrész bukott föl korábban az óceánok mélyéből, sem pedig, hogy melyiken jelent meg hamarabb az ember. Amerika az Újvilág, nem mert talán fiatalabb korú az ősi Eurázsiánál (Európa-Ázsiánál), hanem mert mindössze négyszáz esztendeje rajzoltuk be térképeinkbe. Amerika „korát" még Kolumbusztól sem számíthatjuk. Kolumbusz - nem ismervén a földgömb nagyságát - három amerikai útja után abban a hitben halt meg (1506-ban), hogy Indiába jutott el. Ezért hívjuk Amerika bennszülötteit máig is - indiánusoknak. Őutána még sok-sok önfeláldozó küzdelmébe került az emberiségnek, amig kigyógyult csalódásából, hogy egy ismeretlen szárazföld véget nem érő partvonala elzárja az útját a kincses Keletre. Ha minekünk Amerika az új világrész, Kolumbusz indiánja, akit magával hozott és bemutatott a spanyol királynak, ugyanily joggal nevezhette volna el Európát az Újvilágnak, amelyről mindakkoráig sejtelme sem volt Amerika őslakóinak. Ugyanígy vagyunk az alig másfélszáz éves Ausztráliával, ahol bennszülöttekkel találkoztak az első fölfedezők. Ha mi fehérek ki nem mozdulunk Európából, a csendes-óceáni szigetek őslakói aligha bukkannak ránk mind a mai napig. Vannak népek, amelyekre nézve ma is csak egy „világrész" van a föld kerekén: az ő „ősi" világrészük.

Amily játékos ötletnek tűnik föl arra gondolnunk, hogy Európát Kolumbusz és Frobisher erőszakkal elrabolt indiánjai „fedezték föl”: elgondolkozásra késztethet, miképpen alakul az európai művelődés, ha a római és a görög népnél is ősibb kultúrájú Kína „fedez föl" bennünket és formál a maga képére. Alig hétszáz esztendeje, hogy Európa az első híreket kapta Ázsia keleti birodalmairól, azokról a népekről, amelyeknek évezredeken keresztül sejtelmük sem volt a mi őseinkről, akárcsak idegen planétán éltünk volna. Elmondhatjuk: valamennyi „világrész" ősi világrész - s ma még nincsen is földerítve, melyik földrész népesítette be a másikat a történelem előtti korokban.

Mentül mélyebben hatolunk a földrészek és a népfajok keletkezésének homályos őskorába: annál közelebb jutunk az emberi nem egységének és közös eredetének fölismeréséhez. A fajok története állandó körforgásban van s az egységből a típusok szétágazó sokaságán keresztül - újabb egység felé vezet.

A jégkorszakát élő ember-nem-lakta hatodik világrész nem rejteget ilyen emberi érdekességű bonyolult problémákat - bárha okunk van is hinni, hogy valamikor a föld őskorában enyhe éghajlat uralkodott a déli sarkvidéken s az élettelen hó és jég alá temetett sivatagok helyén talán hatalmas rengetegek, virágillatos rétek pompáztak. Amióta Shackleton szenet hozott haza a déli sarkvidék hegyeiből, nem mosolyoghatunk többé az Arisztotelész korából eredő gyermekes hiedelmen, amely hatalmas termékeny szárazföldet sejtett az elérhetetlen déli tengerekben - még a tizenhetedik században is, amikor VIII. Kelemen pápa Quiros spanyol utazót kiküldte a virágzó déli kontinens pogány népeinek megtérítésére. (Jó szerencse, hogy el nem jutott oda, mert még ő válhatott volna mulatságos hősévé a „pingvinek szigeté”-nek, Anatole France halhatatlan szatírájában.)

Ugyanaz a James Cook, aki egy új világrésszel - Ausztráliával - ajándékozta meg az emberiséget, fosztotta meg a világot a népes déli kontinens évezredes ábrándképétől. Cook, a tizennyolcadik század legnagyobb hajósa elvetődik a déli szélesség 71. fokáig és nem akad nyomára semmiféle népes világrésznek _ ellenkezőleg „jéghegyeket látott, amelyeknek kimeredő csúcsai a felhőkben vesztek el.”

Rejtélyes és izgató fölfedezés!

Jóllehet az angol tengerész riadt kijelentésére, hogy soha ember messzebb el nem fog jutni délnek, mint ő, félszáz évvel később rácáfolt egy vakmerő skót bálnavadász, majd ő utána James Clark Ross, aki 1842-ben elsőnek pillantotta meg a Dél-Victoria földet: egy emberöltő sem forgott még bele, hogy emberi láb partra lépett - 1895-ben - a hatodik világrész összefüggő szárazföldjén. Ez a Kolumbuszi - vagy inkább cabot-i - dicsőség Kristensen norvég utazó nevéhez fűződik. Diadalát honfitársa, Borchgrevink, homályosította el, aki öt évvel ő utána elsőnek telelt át az uj világrészben. Borchgrevink azonban még csak egy napi járásra nyomult előre az újonnan fölfedezett föld belsejébe. Scott és Shackleton expedíciójának volt fönntartva a dicsőség, hogy az első biztos híreket hozza (1902-ben) az ismeretlen földség messze kiterjedéséről.

Mégis van tehát szárazföld a déli félgömb messze tájain, túl a sarkkörön, egyaránt távol Afrika, Dél-Amerika és Ausztrália déli csúcsától. A roppant távolság minden eladdig ismert földségtől, és a déli tengerek mérhetetlen vizeit fölszaggató félelmetes viharok évszázadokon át visszavertek minden ostromot. Alig néhány éve, hogy Shackleton hajóját összemorzsolta a zajló jég, messze-messze a déli kontinens partjaitól. Az „antarktikus szörnyeteg” - ahogyan Amundsen nevezi - még ma is, legyőzetése után, félelmetes erejű ellenfél maradt.

A délsarki szárazföld fölfedezése után immár nagy való-színűséggel elmondhatjuk, hogy nem maradt többé ismeretlen földrész a földgömb felületén. Ha van ilyen földség valahol az Északi Jeges-tenger messze tájain: Amundsen bizonyosan fölfedezi. Többszöri félbemaradt kísérlet után most készül újból útra kelni a Bering-szoros közeléből, arról a pontról, ahol nem is olyan régmúlt geológiai korokban Ázsia és Amerika kontinensei Összefüggőitek.

*

A Hat Világrész köteteinek a sorában külön hely illeti azokat az úttörő hódítókat, akik „szívén találták az antarktikus szörnyeteget."

De nem feledkezünk meg róla, hogy a hat világrész az egész földgömböt jelenti, tengereivel, hegyeivel, rétjeivel, sivatagaival, lüktető városaival, őserdeinek buja pompájával.

Könyvsorozatunk programja nem merül ki a Föld fölfedezésének izgató és kalandos történetében: hisz nem is mindig az első fölfedezők leírásai a legérdekesebbek és legértékesebbek. A Hat Világrész kötetei nem csupán az úttörők élethalálharcát regélik el ismeretlen vadon tájakon. A „hétmérföldes csizmában" járó nagy vándorok lenyűgöző történetei után lelki üdüléssel veszünk kezünkbe egy-egy könnyedebb fajsúlyú útleírást, amely nem döbbent meg ember- feletti arányaival, hanem úgy lehet jól ismert, meghitt tájakat idéz emlékezetünkbe; tájakat, ahol talán tegnap magunk is megfordultunk, vagy ahova egy szép napon fölkerekedhetünk. Édes olasz városkákról, borongó skót tavakról, fehér svájci szállókról, Wight szigetéről nem kisebb gyönyörűséggel olvasunk, mint a távolság romantikus színeiben égő trópusi országokról, mosolygó-egű szigetoázisokról a Csendes-óceán mérhetetlen sivatagában. Amazokon az emlékek, ezeken az örök sóvárgás stendhali kristályai tündökölnek.

Amiként egy regénysorozat nem lehetne teljes, ha csak a komor pompájú, a lélek ismeretlen mélységeibe leszálló írók - a Dosztojevszkij - hatalmas alkotásait fűzné koszorúba: az útleírások könyvsorozata is hiányos lenne azoknak a világjáróknak a könyvei nélkül, akik, ha nem járnak is mindenütt töretlen utakon, az igazság és a művészet erejével tájolnak el. A Föld és a rajta uralkodó kápráztató élet méltó reá, hogy Írók, művészek és nagy gondolkodók szemével és szívével is belenézzünk szépségeibe. Ha ez az író, művész és gondolkodó - tudósnak is nagy: annál színesebb, gazdagabb és maradandóbb lesz gyönyörűségünk, amit Írásaiból meríthetünk.

A nagy geográfusok és fölfedezők munkái mit sem veszítenek vele, ha közbe-közbe a sorozat földrajzi és természettudományi kötetei között föl-fölbukkan olykor egy-egy költőnek, írónak a neve, akinek a fantáziája új szépségeket és új mélységeket tár fel előttünk a föld és az ember életéből. Az igazi költő és a vérbeli kutató úgyis lelki rokon. Ugyanaz a szenvedély, ugyanaz az örök nyugtalanság és nemes kíváncsiság űzi, hajtja őket - ismeretlen világokba.

Halász Gyula

Az északnyugati átjáró

„El fog jönni az idő, amikor az óceán felföldi
a titkok bilincseit, amikor a mérhetetlen föld
nyitva áll majd előttünk, amikor a hajósok
új világokat fedeznek föl, és nem Thule lesz
többé a legvégső szárazföld.” (Seneca)

A tengerek szabadsága, amely körül annyi szó esett és annyi bomba robbant még a mi nagy hámorunkban is: a „régi jó időkben” nem volt olyan „magától értetődő” kincse az emberiségnek. Amikor a portugál Vasco da Gama 1498-ban Afrika déli csúcsát megkerülte és ezzel új utat nyitott a kincses keleti országok felé, Portugália ezt az útvonalat - a délkeleti átjárót - egyszerűen lefoglalta a maga számára. Ugyanígy cselekedett Spanyolország a délnyugati átjáróval, jóllehet azt is portugál születésű hajós, Magalhaes, fedezte föl (1520.)

Két tengeri út is kínálkozott immár India és Kína felé - az egyik Afrika, a másik Dél-Amerika megkerülésével - de egyiket sem használhatták sem az angolok, sem a hollandusok. önként merült fel az északnyugati és az északkeleti átjáró gondolata.

Arra persze nem gondoltak az első utazók, hogy Amerika és Ázsia olyan roppant messze nyúlik északnak és hogy oly óriási szélességben terpeszkedik el mind a két földrész kelettől nyugatig. Csalódás csalódásra következett. Amikor már-már reményvesztetten lemondott az emberiség az átjárók elérhetetlen ábrándjáról, újabb lökést adott a kutatásoknak a nyílt sarki tengerről elterjedt vigasztaló elmélet.

Amerikát még az ázsiai kontinens részének tartották akkoriban, amikor az első hajósok elindultak a keleti partokon tapogatózva észak felé. A két Gabollo, apa és fia, voltak ezek az utazók, Kolumbusz kortársai és honfitársai. Az angolok Cabot-nak nevezték el őket.

Az öreg John Cabot első fölfedezését megörökíti a királyi angol kincstárnok följegyzése: „1497 aug. 10. Néki, aki az Új szigetet megtalálta, tíz font sterling.” Ennyi jutalmat szavazott meg neki a hálátlan haza, holott Cabot - húsz fontra számított. Ennyit kellett volna kapnia, de elvitatták tőle, azon a címen, hogy csak szigetet fedezett föl.

Második útján az ifjabbik Cabot már Labradorig hatol észak felé és csak az úszó jég elől vonul vissza a Hudson-öböl széléről.

Cabot elbeszélése, hogy az amerikai vizekben úgy hemzseg a hal, hogy a hajót is megakasztják útjában, egyre több és több hajóst csalogat át az észak-amerikai partokra, és - sajátságos - ezek a különböző nemzetbeli hajósok békés egyetértésben megférnek egymással, ugyanakkor, amikor Frobisher az északkeleti átjáróra vonatkozó útitervezetében erődítmények és ágyuk fölállítását javasolja az ázsiai part domináló pontjain. Hogy milyen tökéletes a tájékozatlanság, mutatja az, hogy az angol királyok az Ob folyón túl uralkodó szaracén kiskirályokhoz (!) intézett ajánló levelekkel bocsátják útjukra az utazókat. „Persze-persze" - jegyzi meg Payer - „az ajánlólevelek között nem volt olyan, amelyik a Jég nagyhatalmasságához lett volna intézve."

Frobisher (1576) a mai Baffin-föld egy öblében mohón vitorlázik nyugat felé, abban a hitben, hogy a keresve- keresett átjáróra bukkant reá.

Davis három útján (1585-1587) a mai Davis szorosban addig el nem ért északi szélességig (72°) nyomul előre. Hudson harmadik útjában (1610) vesztére a zárt Hudson-öbölben hajózik, hol nyugat hol észak felé, míg csak emberei föl nem lázadnak és nyílt csónakon sorsára nem hagyják. A megmentésére küldött expedíció azzal a hírrel tér vissza, hogy az öböl összefügg a nyugati óceánnal.

Baffin (1616) már az északnyugati átjáró-kapujában áll, de reményét vesztve visszafordul. Az ő „kudarca" évszázadokra kedvét szegte a kutatóknak.

A hollandusok 25.000 forint jutalmat tűznek ki az északnyugati átjáróra; az angolok 20.000 font sterlinggel kecsegtetik az utazókat, sőt később (1743-ban) megtoldják ezt a pályadíjat újabb 5000 fonttal. Ezt a kisebb jutalmat az az utazó fogja kapni, aki elsőnek éri el a nyugati hosszúság 110. fokát.

Jellemző az emberi fantázia gyávaságára - de egyúttal a feladat nehézségére! - Payer vélekedése, aki még 1876-ban ezt írja a kitűzött díjakról: „Mind a kettőt olyan alaposan biztosították az adományozók, akárcsak a holdra tűzték volna ki."

Cook kísérlete a Csendes-óceán felől (1778) föltárta a feladat egész nagyságát: kitűnt, mily roppant kiterjedésű az amerikai szárazföld északnyugat felé. Szárazföldi kutatásokból is (Mackenzie stb.) egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy az északnyugati átjáró - ha van ilyen! - nem lehet alkalmas rá, hogy a kereskedelmi forgalom arrafelé terelődjék.

Franklint és Parry-t már a tudomány nemes szenvedélye vezérli korszakos útjaikban.

„A sarki kutatásra éppoly önzetlen, mint fennen járó szellem sarkalta az emberiséget; nem a közvetlen haszon bárminő kilátása, hanem az értékes megismerés és a tudomány határainak kibővítése lebegett a kutatók szeme előtt."

A nagy Franklinnak ezek a szavai, ha nem is illenek reá minden elődjére, őt magát méltón jellemzik.

Parry hasonló lelkesedéssel jegyzi meg: „Az ily vállalkozások, amily önzetlenek és hasznosak a maguk törekvéseiben: kudarcaikban is tiszteletreméltóak; minden szabad szellemű embert csak csodálatra indíthatnak."

Velük kezdődik meg a tudományos fölfedezések kora a sarkvidéken.

John Ross 1818-ban úgyszólván a cél előtt, a Lancaster-szorosból fordul vissza a vele utazó Parry nagy bosszúságára. Parry a rákövetkező évben már a Melville szigeten telel (111° nyugati hosszúság). Az övé lett a jutalom, amelyet az angol parlament tűzött ki a ny. h. 110. fokának átlépéséért.

John Ross (1829-1833) fölfedezi a Boothia Félix földet, az amerikai kontinens legészakibb nyúlványát. Unokaöccse, James Clark Ross megállapítja (1831) az északi mágneses sark helyét (70° 5’ északi szélesség, 96° 44’ nyugati hosszúság), amelyet Parry nem messze ettől a ponttól keresett. Amundsen rendszeres földmágnességi kutatásai azért is nagy fontosságúak, mert következtethetünk belőlük a mágneses sark titokzatos vándorlásának a törvényeire, amelyek ismét szoros összefüggésben vannak a delejtű hibájával, amelyet a tengeren járó hajósnak figyelembe kell vennie, amikor iránytűje után igazodik.

James Clark Ross híres hajói, a déli sarkvidékről visszatért Erebus és Terror 1845-ben kelnek útra a már hatvanadik évében járó Sir John Franklin parancsnokságával az északnyugati átjáró felkutatására. A fáradhatatlan utazónak ez volt a negyedik és utolsó expedíciója. Hajói, amelyeknek emlékét örökké gőzölgő tűzhányók hirdetik a hatodik világrészben, nyomtalanul elsüllyedtek a torlódó jég zajlásában. Az expedíció 129 tagjából hírmondó sem került haza.

Alig járt valaha expedíció a sarkvidéken, amely a maga pusztulása árán ily elévülhetetlen szolgálatokat tett volna a sarki kutatásnak: 1848-tól 1879-ig negyvennél több hajó kelt útra Franklin nyomában, eleinte, hogy segítséget vigyen, utóbb, hogy az örökre eltűnt szerencsétlen áldozatok sorsára világosságot derítsen.

Rae (1854) hozta haza eszkimók elbeszélése alapján a legelső hiteles hirt az expedíció szomorú pusztulásáról, MacClintock pedig rátalált a nyoma veszett expedíció első Írott emlékére.

MacClintock nyomozásából (1859), Hall kutatásaiból (1869) és Schwatka táborozásából a King William földön (1879) hozzávetőleg megállapítható, hogy a Franklin-expedíció tagjai a vezér halála után a szárazföld felé menekülőben eszkimókkal találkoztak, de ezek sorsukra hagyták őket.

„Sírok és csontvázak jelölik a visszavonulás útját."

„Ők voltak azok" - Írja róluk Greely - akik az északnyugati átjáró utolsó láncszemét a maguk életével kovácsolták össze."

Ha a Franklin-expedíció volt az, amely a megelőző kutatások eredményeit kiegészítve megállapította az északnyugati átjáró létezését: a Franklin-keresők közül került ki az az utazó, aki elsőnek jutott el nyugat felől az amerikai sarki szigettengernek egy olyan pontjára, amelyet Parry évtizedekkel előbb már érintett kelet felől jövet. Ez az utazó M’Clure volt, ő tekinthető tehát az északnyugati átjáró fölfedezőjének, ha nem sikerült is az átjárón végighajóznia. Véletlen jó szerencsére mentette meg egy kelet felől rája akadó expedíció. Hazatérte után M’Clure megkapta az északnyugati átjáróra kitűzött 20.000 font - felét.

Az északnyugati átjáró végleges legyőzése a norvég Roald Amundsen kapitány nevéhez fűződik, ő volt az első és mindezidáig egyetlen kutató, akinek sikerült egy és ugyanazon hajóval, a tizenhárom lóerejű parányi Gjöával vízi úton végighajóznia az amerikai sarki szigettenger szövevényes szorosain. Grönland felől útra kelve a Bering szoros felől érkezett meg San Franciscoba.

Ezt a három esztendős útját „azzal az egyszerűséggel beszéli el könyvünkben a norvég utazó, amely egyszerűséggel végrehajtotta. Szinte szemérmesen rejtegeti előlünk a veszedelmeket és nélkülözéseket, amelyekkel meg kellett küzdenie. Elbeszélését olvasván úgy érezzük, mintha valamely obszervatóriumban nyugodtan berendezkedett természetvizsgálók történetét hallanék, akik a holnap bizonyosságával hajtják végre nap-nap után a maguk zavartalan észleléseit. Amundsen kapitány megható szerénysége a mi kötelességünkké teszi, hogy elmondjuk helyette, amit ő a világért el nem mondana, és rámutassunk munkája nagyságára, fölfedezésének fontosságára" ... és az ő emberi nagyságára.

A londoni földrajzi társaság előtt tartott beszédében Nansen elragadtatással emlékezik meg honfitársa eredményeiről és rámutat arra a hősi lemondásra, hogy amikor nyitva állt előtte az átjáró nyugat felé, amelyen keresztül dicsőségtől övezve térhetett volna haza a lakott világba: lehorgonyozta hajóját és két esztendei önkéntes rabságra szánta el magát a tudomány érdekében.

*

A közelmúlt napokban olvastuk a hírt, hogy Amundsen repülőgépe, amelyen New Yorkból Alaszka felé szállott, lezuhant valahol a nagy tavak vidékén. Az utazó úgy látszik sértetlenül került ki a katasztrófából és remélhetőleg mihamar hírt hallunk újra útra keléséről azokról a messze tájakról, amelyeken első diadalmas útjáról jövet oly szerencsésen partra szállott.

Alig múlt el tíz esztendeje, hogy Amundsen kitűzte a norvég lobogót a déli póluson (1911 december 15-én). Az a sietség, amivel akkor visszatért a civilizációba, hogy nyomban újabb expedícióra induljon, az északi sarki tengerekre: bizonyság rá, hogy a legkápráztatóbb diadal sem oszlathatta el a bűvöletet, amely gyermekifjú korában ejtette rabul kedélyét, amikor egy ragyogó májusi reggelen belevegyült a nagy Nansent ünneplő ujjongó sokaságba és „dobogó szívvel lépdelt az éljenző tömegben, a lengő lobogók közt."

Az amerikai Peary ötvenkét éves volt, amikor célját, amelynek eléréséért egy emberöltőt áldozott, betöltötte. A norvég utazó ma ötven esztendős. (1872 július 16.-án született.) És előtte tornyosul egy nanseni elgondolása világjáró út minden gyötrelmes fáradalma és kockázata. De feléje int a fölfedezők, a hódítók legnagyobb gyönyöre: a győzelem.

„A cél megszűnte a dicső csatának,
A cél halál, az élet küzdelem,
S az ember célja e küzdés maga."

Halász Gyula

Búcsú Norvégiától

Nansen hazatérése Grönlandból. - Hogyan lett belőlem kutató? -
Látogatás Nansennél. - Az úti terv. - Előkészületek. -
A Gjöa fölszerelése. - Az útitársak

Norvégia szerte emlékezetes nap marad sokak életében 1889 május harmincadika. Kétszeresen feledhetetlen én előttem. Ezen a napon tért vissza Nansen Kristianiába világraszóló útjából, amelyben sítalpon keresztülszelte Grönlandot kelettől nyugatig. Az egész országból tömegesen sereglett össze a sífutó fiatalság nemzeti sportunk hősének ünneplésére, - a csodálatos erejű férfiúnak, aki páratlan szívósságával megoldotta a lehetetlennek tetsző feladatot. Mámor és büszkeség ejtette rabul a kedélyeket és az emberek lelkén eluralkodó örömnek méltó kerete volt a napsugaras májusi reggel ragyogó fényözöne.

Az ünnepi sokadalomban, az ujjongó lelkesedés mindenkire átragadó lázában rohant meg először az álomszerű ábránd: kutató leszek! Ekkor cikázott át agyamon először az északnyugati átjáró megvalósításának gondolata.

Négy évre rá Nansen elindult híres sarki útjára. Fiatal létemre égtem a vágytól, hogy kíséretébe szegődjem; de az anyai szeretet győzött: lemondtam tervemről és visszatértem könyveimhez.

Nem sokkal ezután anyám meghalt. Magamra maradtam. Mi sem tarthatott vissza többé. Abba hagytam tanulmányaimat és fölcsaptam - sarkutazónak.

Első utamat, mint fókavadász 1894-ben tettem a sarki tengerekre. Három évvel később hadnagyként csatlakoztam a De Gerlache parancsnoksága alatt álló belga délsarki expedícióhoz. A jégsivatag csöndes magányában szőttem tovább ábrándjaimat... A délsarki jég világából visszatérve szilárdul el voltam rá tökélve, hogy megpróbálkozom az északnyugati átjáróval és az északi mágneses sark helyének fölkutatásával.

Hazaérkezve Norvégiából, föltártam tervemet dr. Aksel Stemnek, a kristianiai meteorológiai intézet igazgatóhelyettesének. Ez a kitűnő barátom, valamint Georg von Neumayer tanár, a földmágnesség legkiválóbb tekintélye - akkoriban a Deutsche Seewarte igazgatója - melegen fölkarolta eszmémet. Bátorításuknak nagy súlya volt, de minden csak hiú tervezgetés marad, ha Nansen hozzájárulása meg nem adja a végső lökést terveimnek.

Egy szép napon bekopogtattam tehát a hírneves utazó ajtaján. Bevallom, elfogódottá tett a gondolat, hogy szemtől-szemben fogok állni a híres utazóval, akire már rég ideje úgy tekintettem föl, mint valami nem is e világból való férfiúra.

Előterjesztésemet Nansen mindenben jóváhagyta. Tervem nagy lépéssel közelebb jutott a megvalósuláshoz. A sarki kutatás mesterének szava sokat nyomott, cie egymagában mégsem háríthatott el minden nehézséget. Sarkvidéki expedícióhoz legelsőbb is pénz kell, és pénzem nekem vajmi kevés volt. Szerény pénzecském alig volt elég a hajó megvásárlására és a tudományos műszerek beszerzésére. A többi szükségletek dolgában honfitársaimra voltam utalva, akik vállalkozásom iránt fogékonyságot tanúsítottak. Ezekben a lépésekben is sokat köszönhetek Nansen hatalmas segítségének, valamint, három fivérem szinte versengő áldozatkészségének.

Mindenekelőtt megszereztem a Gjöa jagt-ot. Ez a 47 tonnás kis hajó 1872-ben épült és 1880 óta fókavadászatra használták a Spitzbergák és a Novaja Zemlja szigetek körül. Ezekben a vállalkozásokban pompásan bevált és számos alkalommal szolgáltatott bizonyságot szilárdságáról. 1901 nyarán, hogy alaposabban megismerkedjem a hajó sajátságaival és ellessem kormányzásának a titkait, próba járatot tettem vele a Jeges-tengerben. Hajóm a próbát fényesen megállta. A legnehezebb viszonyok között tökéletesen megfelelt várakozásomnak.