Abbi Waxman

FELNŐTTKÉPZŐ

A mű eredeti címe

Adult Assembly Required

Copyright © 2022 by Dorset Square, LLC

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

ISBN 978 963 452 765 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Édesanyámnak, Paulának ajánlom ezt a könyvet, akinek köszönhetően gyerekkoromban soha nem volt részem szidásban, mindig csak bátorítottak. Ahányszor előálltam valami őrült ötlettel, ő csak annyit mondott: „Ez pompás! Keressünk egy erről szóló könyvet!” Köszönöm, Anya!

Ajánlom továbbá Emilynek, Ruthnak, Shannonnak, Danielának, Amandának és Megannek, akik annyi hozzáértéssel és nagylelkűséggel segítettek nekem és a családomnak, hogy szinte úgy tűnik, mintha magunktól lettünk volna jobban, pedig ez egyáltalán nem így van. A terápia egy olyan ajándék (még ha nehéz is becsomagolni), amely később is folyamatosan csak ad és ad.

Végül szomorúan ajánlom Liz Newstat emlékének, aki a larchmonti Chevalier Bookst még csodásabbá tette a való életben, mint amilyen a könyvekben. Fájdalmas űr maradt utána.

„Ha két ember találkozik, kölcsönösen megváltoztatják egymást, úgyhogy két új ember lesz a helyükön.”

JOHN STEINBECK (Réz Ádám fordítása)

Első fejezet

Liz Quinn, a Knight’s vezetője – amely egyike a még talpon maradt független könyvesboltoknak Los Angelesben – nem volt éppen lágy szívű ember. Jó, igaz, hogy befogadott egy kóbor macskát, amelyik aztán a boltban hozta világra a kölykeit, és igen, az is igaz, hogy van egy új kapcsolata, ami miatt mostanában néha lányosan elpirul, de úgy általában véve azt mondhatjuk róla, hogy meglehetősen epésen szemlélte az embereket.

Ám még Liznek is nehezére esett nem megsajnálni a boltba betévedt vevőt, aki most ott állt előtte.

Először is azért, mert a fiatal nő bőrig ázott. Los Angelesben nem esik túl gyakran az eső, főleg nem augusztusban, de azért elő szokott fordulni, és tíz perccel korábban akkora zivatar csapott le, mintha a felhők azt a kihívást állították volna maguk elé, hogy annyi vizet zúdítsanak le a földre, amennyi csak tőlük telik. Liz felfedezett egy kis tócsát a Douglas Adams-könyvek előtt, majd a nedves lábnyomokat követve megérkezett P. G. Wodehouse-hoz, ahol rátalált a Homo Elázotticus egy csuromvizes példányára, és megszólította:

– Elnézést, hozzak esetleg egy törülközőt?

A fiatal nő megfordult, hogy ránézzen, és Liz csak akkor vette észre, hogy ki van sírva a szeme.

– Igen, köszönöm. Nagyon hirtelen kezdett szakadni az eső. – A nő még mindig sírdogált, bár csak csöndesen, a könnyek legördültek az arcán, és filmbe illően látványos nyomokat hagytak az arcát borító piszokrétegben.

– Megkérdezném, hogy jól van-e, de láthatóan nincs – jegyezte meg Liz, aki felülmúlhatatlan mestere volt a precíz megfogalmazásnak. Megemelte a hangját, és hátrakiabált: – Polly, hoznál egy törülközőt?

Egy fojtott hang visszaszólt valamit válaszul.

– Nem, nem vagyok jól – felelte a fiatal nő. – Elnézést kérek, hogy összevizeztem a padlót. – Vett egy nagy levegőt, és kezet nyújtott Liznek. – Laura Costellónak hívnak, és elég rossz napom van. – Ahogy kimondta, rájött, hogy ez úgy hangzik, mintha az Anonim Alkoholistáknál mutatkozna be, egy olyan csoportban, ahol kivételesen alacsony a felvételi küszöb – de hát, így sikerült.

– És milyen értelemben rossz? – faggatta Liz, aki mindig lelkesen érdeklődött más emberek katasztrófái iránt. Eltűnődött, miért vacakol Polly ilyen sokáig azzal a törülközővel, de aztán eszébe jutott, hogy ő maga használta nemrég, hogy megszárítgassa Ferdinandot, a bolt kóbor macskáját, aki szintén nem értesült róla előzetesen, hogy esni fog. A szemöldökét enyhén összevonva töprengett, hogy mit is csinált utána a törülközővel. Ott hagyta a macska alatt? Mindegy, Polly majd kitalálja. Liz ismét Laurára összpontosította minden figyelmét.

– Nos… – Laura vett egy mély lélegzetet, és hadarni kezdett: – Ideköltöztem a mesterképzés miatt, amire járni fogok, de korábban érkeztem a tanév kezdeténél, hogy egy kicsit berendezkedjek, és esetleg keressek valami részidős munkát, és ma egy állásinterjún voltam, és jól is sikerült, de végül nem kaptam meg a munkát, úgyhogy azt hiszem, talán mégsem ment olyan jól, aztán amikor hazaértem, kiderült, hogy ég a házam. – Kis szünetet tartott. – Mármint a ház nem az enyém…

Annak ellenére, hogy szélsebes tempóban adta elő a történetet, és kissé hisztérikusan is, Liznek sikerült követnie. Bólogatott, és összekulcsolta maga előtt a kezét, mint egy reménykedő főpincér.

– Már sejtem, mire gondolt. Megértem, hogy tele van a hócipője.

Laura Costello óvatosan pillantott rá. Persze esik, de nem volt egészen biztos benne, hogy jön ide a hócipő. Kicsit szipogva folytatta:

– Így aztán felhívtam a nagymamámat, hogy mit tanácsol, de ő csak felhorkant, és közölte, hogy anyámasszony katonája vagyok, és hogy elterelje a figyelmemet, mesélni kezdett egy barátnőmről, aki megcsalta a barátját, Dave-et egy másik Dave-vel. Azzal, akinek lábujjai is vannak.

Liz mindig is nagy rajongója volt a fantasy műfajnak, és ezúttal próbált két kézzel kapaszkodni a történet fonalába.

– Miért, az első Dave-nek nincsenek lábujjai?

Laura megrázta a fejét.

– Nem úgy értem, vannak, csak a második Dave-nek extra lábujjai is vannak.

Liz megint elkiáltotta magát:

– Polly! A törülközőt!

– Aztán azt mondta, hogy bármikor hazamehetek. Tudta, hogy ezzel majd lecsillapít, mert nyilvánvaló, hogy azt nem akarom.

– Hát persze – bólogatott biztatóan Liz, bár kezdte kissé megbánni, hogy belebonyolódott ebbe a beszélgetésbe. Mivel barátságos arca volt, emiatt állandóan ki volt téve annak, hogy az emberek elárasztják az ilyesféle részletekbe menő, személyes közlendőkkel. Ami eléggé sajnálatos volt, mert Lizt nem különösebben érdekelte az ilyesmi.

Laura rögtönzött kis kontyba fogta össze a nedves haját, és nagyra kerekedett szemmel nézett Lizre.

– Épp sétálgattam, hogy kitaláljam, most mihez kezdjek, amikor zuhogni kezdett, ezért felpattantam az első buszra, ami jött, és most itt vagyok. – Próbálta összefogva tartani a haját, de lassan, csöndben kibomlott a tarkóján, mint egy fahéjas tekercs, és elkezdett begöndörödni a benti melegben. – Nincs munkám, nincsenek barátaim, és most már lakásom és száraz ruháim sincsenek, sőt semmilyen ruhám, kivéve azt, ami rajtam van. – Váratlanul elmosolyodott. – De még élek, és a jövő hónapban elkezdem az egyetemet, akkor pedig már lesz hol laknom. – Széttárta a kezét. – Remek. Remekül vagyok, és minden remek. – Valahol a hangja legeslegmélyén bujkált egy kis remegés, de sikerült úgy behúznia a fejét, hogy senki ne vegye észre.

Ebben a pillanatban megjelent a törülközővel Polly Culligan, a bolt egyik alkalmazottja.

– Elnézést! – lihegte. – A macska nem akarta elengedni. – Aztán észrevette az épp felszáradó könnyeket, valamint Liz arckifejezését, és elkiáltotta magát: – Nina! Tegyél fel teavizet!

Nina Hill a Knight’s könyvesbolt társtulajdonosa volt, és a legnagyobb könyvmoly a világon. A délutánt azzal töltötte, hogy átnézte az idei iskolai kötelező olvasmányok listáját, és nekilátott gondoskodni róla, hogy a boltban megfelelő mennyiség legyen mindegyikből. Igaz, a legtöbb környékbeli szülő úgyis az interneten fogja beszerezni őket – az aljas árulók! –, de meglepődnétek, ha tudnátok, hány példányt adott el a bolt az utolsó pillanatban A kívülállókból. Ráadásul, ha egy környéken lakó szülő besétál, és A ház a Mango Streetent vagy A nagy Gatsbyt keresi, egy másik szülő pedig épp elhappolta előle az utolsó példányt, annak pokoli következményei lehetnek (és végül az Amazon teszi zsebre a hasznot). Nina nagyon komolyan vette ezt a feladatot, és épp mély koncentrációba merült, amikor hirtelen feltárult az iroda ajtaja, és egy magas, bőrig ázott nőszemély jelent meg a küszöbön. Nina felugrott ültéből, és kikapta a füléből a fülhallgatót, ami miatt nem hallotta a kiabálást, se a kopogtatást, se a felszólítást, hogy tegyen oda teavizet, és felkészült a csatára.

– Üdv! – köszöntötte a váratlan látogató, aki persze Laura volt. Lenézett Nina kezére. – Hogy sikerült eltörnie a csuklóját? – Azért rontott be olyan váratlanul, mert a sok eső miatt az iroda ajtaja kicsit megvetemedett, és keményebben meg kellett löknie, mint ahogy számított rá… a többit el tudjátok képzelni.

– Elnézést, valami könyvet keres? – Nina egy kicsit hátrált, ami miatt rálépett a macskára, az meg a bokájába vájta a fogait. Ferdinand még épp csak kiheverte, hogy elvették tőle a törülközőt, és ezek után még rá is taposnak, ez már tényleg több volt a soknál.

– Colles-törés? – érdeklődött Laura, aki még mindig csak ott állt, és csöpögött róla a víz a szőnyegre. Nináról és Lauráról is tudni kell – habár ők ekkor még nem tudták ezt egymásról –, hogy mindketten rendkívüli módon tudnak összpontosítani. Ninát megszállottan érdekelték a könyvek, a popkultúra, a filmek és a jó mémek. Laurát megszállottan érdekelték a csontok, az izmok, a sport és az emberi mozgás teljes skálája. Sajnálatos módon Laura specifikus érdeklődési köre miatt néha kicsit dilis benyomást tett. Főleg, ha hozzávesszük azt is, hogy épp csuromvizes volt, piszoknyomok kenődtek szét az arcán, és a haja szanaszét állt, amitől Nina szerint úgy festett, mint egy viking Hagrid (bár olyan nem is létezik).

– Nem tudom, milyen törés – felelte mérgesen. – Maga az egészségbiztosítótól jött? – Meglepően mély hangon szólalt meg, és érzékeltette, hogy nem lehet vele kukoricázni.

Laura összevonta a szemöldökét.

– Nem.

– A városházáról? – A Los Angeles-i munkabiztonsági hivatal általában nem foglalkozott a munkahelyen kívül történt balesetekkel, de Nina biztosra akart menni.

– Nem. – Laura hátrált egy lépést, és rátaposott Polly lábára, aki ott állt közvetlenül mögötte. Polly felszisszent, de neki több önuralma volt, mint a macskának, és nem harapta meg Laurát.

– Hé, Cerberus! – szólalt meg ridegen Liz Laura válla mögül. – Ennek az embernek egy csésze teára van szüksége, nem faggatózásra.

– Liz, te vagy az? – kérdezte Nina.

– Igen – felelte a barátnője és üzlettársa, és elnyomakodott Laura mellett, aki földbe gyökerezett lábbal ácsorgott. – Ki más lenne? Nem váratlan támadásról van szó, és nem a biztosítótársaság ellenőrzéséről, és nem egy dadaista performanszról, csak egy elázott vevőről, akinek rossz napja van, és szüksége lenne egy csésze teára. – Odasietett a vízforralóhoz, bekapcsolta, majd megfordult, és felvont szemöldökkel Ninára pillantott. – Ugye emlékszel még, vannak ezek az emberek, akik időnként bejönnek, és feldúlják az agyonrendezett könyvespolcaidat? Akiktől a megélhetésünk függ?

– Ó, hogy a vevők…? – Nina továbbra is kétkedően pislogott Laurára. – Igen, valami rémlik.

Laura ránézett az apró termetű, filigrán nőre, aki ötvenes évekbeli stílusú, bővülő szoknyás ruhát viselt, és rögtön elfogta az aggodalom, hogy nem fognak jól kijönni egymással. Nina annak a fajta menő, különleges stílusú lánynak tűnt, aki a gimiben a vintage szemüvege felett átnézve úgy pillantott Laurára, hogy szegény lány azonnal nagydarabnak és esetlennek érezte magát.

– Sajnálom – mentegetőzött Laura –, be kellett volna mutatkoznom, mielőtt a csuklójáról faggatom, de fizioterapeutának tanulok, és mindig rögtön megakad a szemem rajta, ha valahol gipszet látok. – Lesütötte a szemét, és a földet nézte, hogy kevésbé fenyegetőnek hasson, és egyből feltűnt neki Nina cipője, amely apró volt, és gyöngyökkel kirakott. Mindig vágyott rá, hogy bárcsak ő is elég laza lenne ahhoz, hogy ilyen vintage ruhákat hordjon, de soha nem merte megtenni.

Úgy tűnt, Nina megenyhül.

– Én pedig elnézést kérek, amiért arra a következtetésre jutottam, hogy az egészségbiztosító kémje.

– Létezik olyan? – kérdezte Polly, akinek az arckifejezése azt sugallta, hogy a képzeletét a valóságnál sokkal izgalmasabb dolgok népesítik be.

Úgy tűnt, Ninának furcsán örömére szolgál, hogy megválaszolhatja a kérdést:

– Most viccelsz? A biztosítási csalás évente több mint negyvenmilliárd dollár veszteséget jelent a biztosítótársaságoknak. Az egészségbiztosítási csalások pedig további hetvenmilliárdra rúgnak. – Nina felvonta a szemöldökét. – Az életbiztosítás már az ókori görög és római temetkezési társaságok idejében is létezett, ugyanakkor biztosítási csalásról is van bizonyítékunk már az időszámításunk szerinti első századból, ami, ha belegondolsz…

– Elég volt az érdekes tényekből! – vágott közbe Liz. – Teát akarok!

Tíz perccel később Nina még mindig nem jutott el odáig, hogy elmesélje, hogyan sérült meg. De legyünk igazságosak, a tíz perc azzal telt el, hogy Laura elmondta, mit kell tudni a tűzről, a lakásáról, az álláskereséséről… Ninának eközben sikerült bal kézzel elkészíteni a teát úgy, hogy nem löttyentette ki, és Laura ennek alapján magában úgy becsülte, hogy legalább egy hónapja rajta lehet a gipsz.

– Köszönöm – vette át a teát. – De most komolyan, hogy törte el a kezét? Tényleg szeretném tudni. – Letelepedett egy asztal szélére a kis iroda hátsó részében, miután udvariasan, ám hasztalan megkérte a macskát, hogy menjen odébb. Ferdinand akkorra már végletesen feszült idegállapotban volt, így Liz kénytelen volt közbelépni, és felajánlani a saját székét.

Nina égnek emelte a tekintetét.

– Szuperunalmas történet. Megcsúsztam, amikor kiléptem a zuhany alól, a kezem a vécécsésze aljához ütődött, és rossz irányba hajolt a csuklóm. Roppant elegáns esés volt. Ezentúl életem során akárhányszor valami zavarba ejtő helyzetbe kerülök, a fülemben aláfestő zeneként mindig megjelenik az a hanghatás, ahogy a meztelen, vizes fenekem csattan a fürdőszoba padlóján. Úgy hangzott, mintha valaki egy légycsapóval agyonütne egy delfint.

Laura Ninára nézett, és a legszívesebben kitátotta volna a száját. Ő olyan családban nőtt fel, ahol mindenkinek megvolt a megrögzött véleménye mindenről, és ennek hangot is adott, valószínűleg az átlagnál határozottabban, de ahogy Nina beszélt, az nem hasonlított senkire, akivel eddig találkozott, és ez kissé megijesztette. Nina annyira hadart, és olyan magabiztosan adta elő a mondandóját, hogy Laura mentálisan kicsit hátrébb lépett. Ő maga inkább az a típus volt, aki jobban szeret cselekedni, mint beszélni. Legalábbis a nagymamája mindig ezt mondta róla, ahányszor előfordult, hogy egy mondat közepén csak úgy elhallgatott. A nyelve megakadt, a fivérei meg kinevették, de ő nem tudta befejezni a mondatot.

– Nem hiszem, hogy ez unalmas sérüléstörténet lenne – jegyezte meg Liz. – Inkább olyan, mint az Oroszlán a könyvtárban könyvtárosáé. – Erre mindhárom könyvesbolti eladó pontosan egyformán elmosolyodott. Nem olyan hátborzongató módon, mintha A kukorica gyermekei vagy A stepfordi feleségek című film szereplői lennének, inkább csak megszokásból.

Laura összevonta a szemöldökét.

– Az egy könyv? – Ritka gyors a felfogásod, Costello, rótta meg magát. Végül is egy könyvesboltban vagy, ugyebár.

– Igen, egy csodás gyerekkönyv egy oroszlánról, aki bemegy a könyvtárba. – Kis szünet után Liz hozzátette: – Nina szívesen felolvasná magának, de figyelmeztetem, hogy a végén sírva fog fakadni.

Mind Ninára néztek, akiről Laura nem gondolta volna, hogy sírós fajta, ő meg vállat vont.

– Sajnálom, mindig sírnom kell a boldog befejezésektől, vessetek a mókusok elé. Van egy klasszikus biztosítós reklám, amiben a kisgyerek azt mondja, hogy „A nagyié lehet a szobám”… – Megrázta a fejét, és Laurára pillantott, készen arra, hogy témát váltsanak. – Nem azonos a méretünk – ne vegye rossz néven –, de otthon van a barátom ruháiból tiszta, és az ő melegítőnadrágja legalább száraz. – Megborzongott. – Utálok nedves ruhában lenni. Gimiben úszásra kellett járnunk, és gyorsan kellett átöltözni a következő óra előtt, és meglepően nehéz feladat volt nedves lábra felhúzni a térdzoknit. – Egy pillanatra lehunyta a szemét, és hozzátette: – Hazaugrom, és hozok pár ruhát. Itt lakom nagyon közel.

– Pontosan ezért tartom a ruhatáram felét mindig a kocsim csomagtartójában – szólt közbe Polly. – Soha nem tudhatod, mikor lesz szükség egy új szettre.

– Laura nem kocsival jött, busszal – mondta Liz.

– Hogy mi? – vonta fel a szemöldökét Polly. – És hol van a kocsija? Az is leégett?

Laura megrázta a fejét.

– Nincs kocsim. Még csak egy-két hete vagyok itt, azóta tervezem, hogy beszerzek egyet.

Polly megdöbbent.

– Mindenképp szüksége van autóra Los Angelesben. Úgy értem, rengetegen használják a tömegközlekedést, de itt nem olyan, mint New Yorkban… Nem igazán működik.

Nina megrázta a fejét.

– Tévedsz. A közlekedési vállalat szerint több mint egymillióan utaznak velük naponta, és több mint kétezer busz járja az utakat, habár valószínűleg nem egyszerre. – Aztán vállat vont. – Mindegy, akkor elszaladok a száraz ruhákért, aztán lefolytathatunk egy tipikus Los Angeles-i beszélgetést arról, hogy melyik az előnyösebb: az autópályák vagy a városi utcák. – Azzal az ajtó felé indult.

– Köszönöm – mondta Laura kissé kételkedve. Nem volt biztos benne, hogyan tudna hozzájárulni egy ilyen beszélgetéshez. – Annyira kedvesek hozzám…

– Úgyis olyan nyugis a mai délután – felelte Liz, és még egy kis forró vizet öntött a teájához. Kilesett az irodából, hogy mi a helyzet a boltban, de csak két törzsvásárló lézengett ott, akik majd úgyis szólnak, ha szükségük van rá. Liz feketébe volt öltözve, a kedvenc színébe, a pólóján Kösz, inkább nem felirat díszelgett, amit Laura nem annyira értett, hiszen a nő idáig igazán nagyon segítőkész volt vele. Érezte, hogy kezd megfájdulni a feje.

Polly izgatottan ugrálni kezdett.

– Ó, te jó ég, el sem hiszem, hogy ez nem jutott előbb eszembe! Lakhatna nálam! – Aztán rögtön kijavította magát: – Mármint nem szó szerint nálam, hanem a házban, ahol szobát bérelek. Az egyik lakó a múlt héten turnéra indult, és üres a szobája. – Polly szőke volt, mint Laura, de míg Laura haja az őzbarna, az arany és a karamell árnyalataiban játszott, addig Pollyé a leghalványabb szalmaszínű volt, és hozzá kék a szeme, amivel mindenhol izgalmat és drámát látott. Szivárványszín csíkos harisnya volt rajta lila kordbársony miniszoknyával, sárga cipővel és a pólóján egy süti képével. Eléggé sajátos volt a megjelenése.

Liz a homlokát ráncolta.

– Mivel turnézik?

Polly megvonta a vállát.

– A Jézus Krisztus Szupersztárral? Számít ez? – Pollyt általában nem érdekelték a részletek, inkább a nagyobb összefüggésekre koncentrált, és szerette az új ötleteket.

– Nem különösebben – felelte Liz. – Csak kissé színesebbé teszi a napomat, ha tudom. – Liz is szerette a jó ötleteket, ahogy bárki más, de azt is élvezte, ha elveszhetett az apró részletek rengetegében.

Laura még mindig kicsit úgy érezte magát, mint egy ázott veréb, habár a tea jót tett neki.

– És merre lakik? – kérdezte Pollytól.

– Nagyon közel, a Hancock Parkban. Pompás hely, imádni fogja. Egy nagy, régi ház, a tulajdonos is ott lakik, és szobákat ad ki. – Elvigyorodott, és sárga Doc Martens bakancsos lábát lóbálva letelepedett az íróasztal szélére. – A gyerekei már felnőttek, és unatkozott egyedül. Őrületes nő.

Te már csak tudod, gondolta Laura.

– És mekkora az a ház? – kérdezte kíváncsian.

– Ó, hatalmas! Öt hálószoba van – felelte Polly. – Nem beleszámítva a tulajdonos lakrészét, ő egy egész emeletet használ. – Az ujjain számolva sorolni kezdte: – Maggie-é a legfelső emelet, ő a tulajdonos, aztán az első emeleten van három hálószoba, a földszinten kettő. Azt hiszem, eredetileg nem hálószobák voltak, hanem étkező és nappali, de most hálószobának használjuk. – Rámosolygott Laurára. – A konyha és a kert közös, van medence is meg háziállatok, és minden nagyon remek.

– Nem is tudom… – Laura ideges lett a gondolatra, hogy lakótársakkal éljen együtt, főleg olyanokkal, akik ilyen könnyedén hazavisznek vadidegeneket. – Nem hiszem, hogy van elég pénzem kauciót fizetni. Úgy értem, van némi megtakarításom, de a biztonság kedvéért... – Elővett a zsebéből egy névjegykártyát. – A ház tulajdonosa, ahol lakom, azt mondta, pár éjszakára fizeti a hotelt. Talán fel kéne hívnom… – A névjegy nedves volt, de a telefonszám olvasható. – Úgy értem, nem is ismer, lehetnék akár sorozatgyilkos is.

Polly elnevette magát.

– Nem hinném, azok elég ritkák.

Liz komoran felhorkant.

– Vagy talán csak ritkán kapják el őket, erre gondoltál már?

– Nem – mondta Polly. – Különben is, van valami a cipőjében, ami azt súgja, hogy megbízható. – Mind lenéztek Laura tagadhatatlanul gyakorlatias edzőcipőjére. Polly elővette a mobilját, és elkezdett bepötyögni egy számot. – Rögtön fel is hívom a főbérlőmet.

Laura nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de összeakadt a tekintete Lizével, aki megrázta a fejét.

– Ha egyszer beindult, úgysem tudja leállítani – mondta, aztán felállt, és távozott, hogy könyveket adjon el a betűre éhező vevőknek. – Törődjön bele a sorsába, pihenjen egy kicsit, és szárítkozzon meg!

Pollyval együtt kimentek, és majdnem teljesen becsukták maguk mögött az ajtót. Laura a macskára nézett. A macska Laurára. Egyikük sem szólt semmi. Laura azért, mert nem beszélt macskanyelven, Ferdinand pedig azért, mert épp el volt foglalva azzal, hogy fejben egy levelet fogalmazzon a szenátusi képviselőjének.

Második fejezet

Másfél órával később egy nagyon puha anyagú melegítőnadrágban és kapucnis felsőben, aminek az elején Győzd le a gonoszt, olvass sokat! felirat volt, Laura ott találta magát a kocsiban Polly mellett, útban a ház felé. A lánynak egy imádni való kis, élénk narancssárga Fiat 500-asa volt, és a ház alig több mint egy kilométerre volt a könyvesbolttól, úgyhogy az út szerencsésen rövidnek bizonyult. Laura ideges utas volt, de azért ügyesen sikerült lepleznie. Főleg azért, mert Polly ügyet sem vetett rá, mivel épp a környék történelmét ismertette dióhéjban.

Az 1920-as években egy George Hancock nevű olajbáró építtette fel Los Angelesnek ezt a kerületét, amely még ma is a nevét viseli. A Hancock Park még mindig a város egyik leggazdagabb környéke, és Laurának többször is úgy leesett az álla, hogy majdnem súrolta a szépen rendben tartott járdákat, mire Polly végre megállt a járdaszélen az August Boulevardon.

Amikor megérkezett Los Angelesbe, Laura részt vett egy buszos városnézésen a Beverly Hillsen, ahol a gazdagság harsogva hirdette magát az utcára néző, drága homlokzatokkal és feltűnő építészeti részletekkel. Ezen a környéken viszont, onnan nyolc kilométerrel keletebbre, a gazdagság magas kőkerítések és még magasabb sövények mögé rejtőzött, amelyeknek sötétzöldje nem hagyott kétséget afelől, hogy a kertészeknek nem kell spórolni a vízzel. Los Angelesben, amely egy sivatag közepén épült város, a pázsitok és a fák sötétzöldje jobban mutatja a valódi gazdagságot, mint a dollárbankjegyek sápatag halványzöldje.

Polly a tömb legnagyobb házában lakott, nem mintha a többi kicsi lett volna. Úgy festett az épület, mintha egyenesen Dél-Franciaországból költöztették volna ide lágy, vajsárga falaival. A palatetőből három kis széles párkányú, kazettás üvegű manzárdablak ugrott ki, amelyek nyitva álltak az esti szellőben. Elöl rózsa futott fel a ház falára, lustán rácsüngve az ablakokra és a bejárati ajtóra. Kétségtelenül ez volt a legszebb ház, amit Laura valaha is látott. Az előkertnek nem volt kerítése, és meredeken lejtett az utca felé, de oldalt egy nagy kapu zárta el a behajtót.

Polly kiszállt a kocsiból, odament Laurához, és rámosolygott.

– Szép, ugye? – Felsóhajtott. – Imádok itt lakni! Amikor ideköltöztem Los Angelesbe, először Studio Cityben laktam, de aztán megismerkedtem Maggie-vel, odajárt hozzánk a könyvesboltba. Amikor megüresedett nála egy szoba, szólt nekem. Így szokott új lakókat találni, szájról szájra terjed a híre.

Ahogy közelebb értek a házhoz, hangos ugatás harsant fel odabentről, nem is egy kutya hangja.

– Mostantól igazán tegeződhetnénk. – Polly hirtelen lehalkította a hangját, és közelebb hajolt. – Ja, egyébként azt mondtam Maggie-nek, hogy évek óta ismerjük egymást.

– De miért? Még a vezetéknevedet sem tudom.

– Culligan – mondta Polly. – De Polmeisternek szoktál becézni.

– Tényleg?

– Igen – felelte Polly, még mindig suttogóra fogva a hangját. – Akkor jutott eszembe, amikor Maggie-nek meséltem rólad az előbb. – A szemöldökét összevonva Laurára nézett. – Maggie a megérzései alapján ítéli meg az embereket, de azért szereti, ha van róluk valami referencia. Ugye tényleg nem vagy sorozatgyilkos?

– Nem – rázta meg a fejét Laura. – Egyetemi hallgató vagyok.

– Ted Bundy is járt egyetemre – jegyezte meg eltöprengve Polly. – Gondolom, soha nem foglalkoztál imprózással?

– Nem – felelte Laura. Aztán reménykedő arccal hozzátette: – De a gimiben benne voltam a színjátszókörben.

Polly arca felragyogott.

– Színészkedtél?

Laura megrázta a fejét.

– Nem… A világosításban segítettem.

– Ó! – Polly csalódott arcot vágott. – Mindegy. Akármit mondok, csak helyeselj!

Laura azon tűnődött, nem lehet-e, hogy túl sok füstöt szippantott be a tűznél vagy ilyesmi, mert általában tiltakozott volna, de most csak bólintott, és besétált a házba. Volt valami nagyon meggyőző Pollyban.

Az ugatás azonnal elhallgatott, amikor becsukták maguk után az ajtót, és egy közepes méretű kutya, bozontos farkát csóválva, udvariasan üdvözölte Laurát. Úgy festett, mint egy kisebbfajta ír farkaskutya, de foltos volt a bundája. A kutyák mindig jobbá teszik az életet, gondolta Laura, és odanyúlt, hogy megsimogassa.

– Ő itt Herbert – mutatta be Polly. – Maggie egyik kutyája. Van valahol egy másik is, meg egy macska… Ugye nem vagy allergiás a macskaszőrre?

Laura megrázta a fejét, és körbenézett. A ház belseje sötét volt, hűvös, és nagyon egyszerű. Laura soha nem járt ugyan Angliában, de ez a ház olyan volt, mint a díszletek, amiket a Masterpiece Theatre előadásain látott. Friss virágok és narancsolaj szaga terjengett, és valahonnan messzebbről sülő kenyér illata. A mennyországban lehet ilyen illat. Egyértelműen egy család otthona volt, helyenként már kopottas, de nemigen voltak fotók vagy apróbb tárgyak, amik gyerekek jelenlétéről árulkodtak volna. Laura épp ki akarta faggatni Pollyt a további tudnivalókról, de közben beértek a konyhába, és egy középkorú nő lépett oda hozzájuk mosolyogva.

– Üdvözlöm! – nyújtott kezet. – Ön bizonyára Polly barátnője, Laura. Hogy van? Én Maggie Morse vagyok, a ház tulajdonosa. Polly lakásadója. – Elnevette magát, mintha ez vicces lenne, aztán folytatta: – Polly mesélt nekem a tűzesetről, ez borzasztó. És tényleg ma történt? – Az arckifejezése egy szempillantás alatt átváltozott vidámról együttérzőre. Olyan mozgékony volt az arca, mint egy kisgyereké. Magas volt, ha nem is annyira, mint Laura. Nagy barna szeme volt, rövid, sötétbarna hajába ősz szálak vegyültek, az arcán nevetőráncok. Sminket nem viselt. Ha valakinek valami problémája lenne, és a tömegben keresne egy arcot, hogy kihez forduljon segítségért, akkor őt választaná.

Laura megrázta a nő kezét.

– Igen, ma reggel. Én akkor már elmentem otthonról, úgyhogy szerencsére nem voltam ott, amikor kitört a tűz. Mire délután visszaértem, már eloltották, és lezárták a házat.

Maggie cöcögő hangot adott ki.

– És mit mondott a háztulajdonos? – Megfordult, és bekapcsolta a vízforralót, ahogy korábban Liz.

Laura megvonta a vállát.

– Ott volt, kiosztotta a névjegyét, és felajánlotta, hogy mindenkinek fizeti pár napra a hotelt, amíg elintézik az ügyet a biztosítóval. – A tulajdonos aggodalmas, szomorú arcára gondolt. Úgy festett, mint egy basset hound, aki épp rájött, hogy minden befektetése füstbe ment (ha nem tudnátok, a basset houndok nagy spekulátorok). – Nem minden lakás égett ki, de mindben esett kár. – A kenyér illata itt még erősebb volt, és a háttérben jófajta vörösbor aromája is lebegett. Laura körbenézett, hová ülhetne le. Csak akkor jött rá, hogy nincsenek egyedül.

A konyha tágas volt, a ház teljes hátsó frontján végighúzódott, és a hátsó kertre nyílt, amely sokkal nagyobb volt, mint amire Laura számított. A falakat sárgára festették, a konyhapult fenyőből készült. Az egyszerű, hosszú asztalt – nem elegáns, inkább rusztikus, mint egy tanyaházban – megterítették a vacsorához. Ketten már ott ültek, kenyeret rágcsáltak, és érdeklődve figyelték Laurát és Pollyt.

Maggie kivett egy poharat a konyhaszekrényből.

– Inna egy kis bort?

– Nekem van brandym a szobámban – szólt közbe az asztalnál ülő férfi, akinek hosszú szakálla és csillogó szeme volt. Feltűnően jól szabott öltönyt viselt mellénnyel, ami zavaróan elütött a szakáll rendezetlenségétől. Laura vívódva próbálta eldönteni magában, hogy a külső jegyek közül melyik alapján ítélhetné meg helyesebben a férfit.

– Jólesne egy kis bor, köszönöm – mondta félénken, és inkább feladta, hogy megpróbálja a férfit kategorizálni. Igazából nem nagyon szerette az alkoholt, de udvariatlannak tűnt volna visszautasítani.

– Neked meg mióta van brandyd? – kérdezte a fiatal nő a szakállastól. – Amikor a múlt héten szókirakóst játszottunk, nem kínáltál meg vele.

– Már úgyis alig tudtam lépést tartani veled – felelte a férfi. – Ha még alkohol is előkerül, végleg befuccsolt volna a parti.

A fiatal nő elnevette magát, és rámosolygott Laurára.

– Én Anna vagyok. Szokott esetleg szókirakóst játszani? – Idősebb volt Lauránál, talán harminc körül járhatott. A bőre sötét árnyalatú volt, a haja még sötétebb. Laurát azokra a diákokra és professzorokra emlékeztette, akikről tudta, hogy indiai származásúak. Első ránézésre nagyon komolynak tűnnek, amikor megismerkedsz velük, de két héttel később már folyton kacagnak és jópofák. Sajnálta, hogy csalódást kell okoznia Annának. Mármint a szókirakós témájában.

– Nem nagyon szoktam – felelte. – Sajnálom.

Maggie Laura arcát figyelte, és most felvonta a szemöldökét.

– Tényleg bort inna, vagy jobban esne inkább egy csésze tea? Magamnak már feltettem a teavizet.

Laura pontosan erre vágyott, egy újabb csésze teára, úgyhogy hálásan bólintott. Maggie elsietett. Formátlan, sötétszürke lenvászon ruhája hátul gyűrött volt, és hosszú kardigánt viselt hozzá, aminek megnyúlt, nagy zsebe általában kutya-jutalomfalatokkal lehetett tele, abból ítélve, ahogy Herbert szaglászgatta. A nő a szüleinek egy barátjára emlékeztette Laurát, aki antropológiaprofesszor volt, és gyakori látogató náluk. Mindig egy horgászmellényt viselt rengeteg zsebbel, amiben a legkülönbözőbb tárgyak lapultak, a tollaktól kezdve a nyílhegyekig, és egy alkalommal, amire Laura jól emlékezett, egy világító kulcstartó, amely a willendorfi Vénusz-szobrocskát mintázta, és a Bananarama nyolcvanas évekbeli nagy slágerét, a Venust játszotta.

A szakállas férfi odaintett Laurának az asztal túlsó végéből.

– Jay Libby vagyok, de mindenki csak Libbynek hív.

– Nem vagyok túl jó a nevek megjegyzésében – mondta Laura, ami nem volt teljesen igaz. Nagyon is jól boldogult a nevekkel, de a gondolat, hogy még valami újat meg kell jegyeznie, ebben a pillanatban túl sok volt neki. Érezte, hogy enyhén remegni kezd.

Maggie megjelent a csésze teával.

– Hagyományos angol teát csináltam, tejjel és cukorral. Ez a legjobb sokkos állapotra.

– És annyi tannin van benne – tette hozzá Polly, miközben töltött magának egy pohár kakaót –, hogy amikor régóta a földben nyugvó angliai halottakat ásnak ki, olyan a gyomruk, mint egy kis bőrzacskó. – A konyhában csönd lett. – Elnézést! – mentegetőzött Polly. – Ezt Nina mesélte egyszer, és valahogy megragadt a fejemben. – Belekortyolt a kakaóba, és a kezében a pohárral intett. – Felmegyek az emeletre átöltözni. Megleszel egy darabig egyedül, Laura?

Az új lakótárs bólintott, Polly pedig eltűnt. Laura kényszerítette magát, hogy belekortyoljon a teába, annak ellenére, hogy még erősen gőzölgött. Ha a forró tannin segít, ő nem bánja, akár bőrszerű lesz tőle a gyomra, akár nem.

Maggie tovább foglalatoskodott a tűzhelynél, ahol valami finom főhetett, Anna és Libby pedig folytatták a beszélgetést. Egy tévéműsorról társalogtak, amit Laura nem ismert, úgyhogy hagyta, hogy elkalandozzon a figyelme. Nyilvánvalóan ez lehetett a legtöbbet látogatott helyiség a házban, és a konyhasziget fölé fellógatott rézserpenyőkön is látszott, hogy sokat használják őket. Laura érezte, hogy lassan lecsillapodik a szívverése, és enyhül a pánik. A helyiség nagy része a legtöbb dologban különbözött a szülői házának konyhájától, de azért épp elég hasonlóság volt, ami megnyugtató lehetett: egy kartondoboz receptekkel, egy kék, henger alakú sótartó – egyszer kislány korában ilyennek öltözött halloweenkor –, és egy befőttesüveg, amiben aprópénz gyűlt.

A kutya, Herbert ott álldogált a tűzhely mellett, és figyelte, ahogy Maggie kevergeti és kóstolgatja a készülő ételt. Minden nyugodt volt rajta, a szemét kivéve, az követte a gazdasszonya minden mozdulatát. Ez a kutya tudja, milyen fontos türelmesnek lenni, jegyezte meg magában Laura. Valami kattanást hallott, és lenézett.

– Kikapcsolt a rizsfőző – figyelmeztette Maggie-t, aztán elpirult. – Elnézést, biztos maga is észrevette.

Maggie odanyúlt, és kihúzta a konnektorból a rizsfőzőt.

– Nem, egyáltalán nem vettem észre, köszönöm. – A válla fölött hátrapillantott Laurára, és elmosolyodott. – Van kedve segíteni?

A lány felugrott. Nagy vigaszt jelentett, hogy elfoglalhatja magát valamivel, és hasznossá teheti magát.

Maggie a konyhaszekrényre mutatott.

– Ott vannak a mélytányérok, a kék-fehér mintásak. – Kicsit hallgatott. – Vagy amilyet talál, nincs sok egyforma.

Ami azt illeti, nem akadt két egyforma, bár több is kék-fehér mintás volt. Laura összeszámolta, hányan vannak, öt jött ki. Lerakta a tányérokat a pultra.

– Kés-villa?

– Villa és kanál kell – mondta Maggie. – Az asztal felőli legfelső fiókban.

Ismét megjelent Polly, egy selymes bundájú szürke macskát tartva a karjában.

– Ez meg hogy lehet? – kérdezte Maggie, és megkavarta a rizst egy villával. – Nem csuktad be az ajtódat? – Intett egy fakanállal. – Lehet enni!

– De igen, becsuktam – felelte Polly –, ám őkelme ott volt, az ágyam közepén terpeszkedett, mint egy nagy, szőrös briós. – Gyengéden megrázta a macskát, aki hunyorogva nézett rá. – És hullajtja a szőrét! – Finoman lerakta a földre, ahol a macska megrázta magát, hogy kisimuljon a bundája, és közönyösen elballagott.

– Azt hiszem, az ablakon keresztül mehetett be – mondta Libby, és felállt, hogy elvegyen egy tányért. – Egyik nap láttam, hogy nagyon szemezgetett a fikuszfával. Nyitva volt az ablakod? – Libby közben elsasszézott Laura mellett, és belelesett a lábosba. – Á, csili! Pont ezt írta fel nekem az orvos.

– Koriander, tejföl és sajt van a hűtőben – közölte Maggie, Pollyra pillantva, mert ő állt a legközelebb.

Polly mindent elővett a hűtőből, a pultra tette, és keresett egy kanalat.

– Igen, nyitva volt az ablakom, de csak azért, mert az emeleten lakom, és tévesen azt feltételeztem, hogy Oliver egy öreg macska, és nem egy szőrmébe öltözött nindzsa, aki falakon és fákon mászik fel. Az én hibám. – Laurára pillantott. – Hé, fogj egy tányért, és gyorsan egyél, mielőtt Libby mindent felfal.

– Senki nem fal fel semmit – mondta Maggie. – Mindenen megosztozunk. – Rámosolygott Laurára. – De Pollynak igaza van, kérem, ne ácsorogjon ott!

Laura szedett magának, és csak most jött rá, hogy farkaséhes. Leült az asztalhoz, és ahogy enni kezdett, minden falat után egyre jobban érezte magát. A többiek is rögtön csatlakoztak hozzá.

Aztán elkezdődtek a kérdések. Elég ártatlanul indult:

– Szóval, Laura – kezdte Maggie két falat csili között –, maga hol nőtt fel?

– New Yorkban.

– A városban vagy New York államban? – érdeklődött Anna.

Laura elmosolyodott.

– Mindkettő.

Maggie összevonta a szemöldökét.

– És honnan ismerik egymást Pollyval? – A lányhoz fordult. – Azt mondtad, az egyetemről?

Polly megrázta a fejét.

– Nem, utána találkoztunk. – Laurához fordult tökéletesen ártatlan arckifejezéssel. – Abban sem vagyok biztos, hogy tudom, hol jártál egyetemre.

– A Columbiára.

– Polly azt mondta, maga fizioterapeuta – szólalt meg Libby kíváncsian.

Laura megrázta a fejét.

– Még nem. Épp azért vagyok itt, hogy elvégezzem a képzést. Biológia szakon végeztem.

– Hú! Én ókori történelmet tanultam – mondta Libby. Megint a reszelt sajt után nyúlt. – Valószínűleg kevésbé hasznos szakon.

– Akkor hogy lettek barátnők? – Maggie-t nem lehetett eltéríteni.

– Online ismerkedtünk meg – felelte Polly, aki épp háttal állt nekik, a sütőnél. Lezser könnyedség áradt belőle, és Laura kissé kezdett aggódni, hogy egy szociopatával keveredett barátságba. – Az Amphibineten. Mindketten rajongunk a kétéltűekért.

Kis csönd lett. Mindenki megfordult, és Laurára nézett.

Laura elmosolyodott, és némán bólintott. Ó, te jó ég, ez a Polly tiszta elmebeteg!

– Aztán pár évvel ezelőtt ideutazott Los Angelesbe egy hüllőkiállításra, és a többi már történelem.

A csönd még nagyobb lett, ha ez egyáltalán lehetséges. Laura teljesen elvörösödött, és abbahagyta az evést. Libby és Anna csak néztek, a kanaluk megállt a levegőben.

– Tényleg? – kérdezte elgondolkozva Maggie. – Azt hittem, kétéltűeket mondtál.

– Kétéltűek és hüllők, igen – mondta Polly szemrebbenés nélkül, még mindig olyan ártatlanul, mint aki épp most érkezett csecsemők és elárvult madárfiókák mentéséből. – Mindet imádjuk!

– Ezt nem is tudtam. – Maggie ránézett, aztán Laurára, majd ismét Pollyra. – És mi a különbség egy szalamandra és egy gekkó között? – tette fel a kérdést.

– Az attól függ, kitől kérdezed – felelte Polly védekezően.

Maggie ajka megrándult, de megint Laurához fordult.

– Mondja meg az igazat! Mi folyik itt?

Polly feladta.

– Ne Laurát hibáztasd! – kérte. – Az én ötletem volt az egész.

– Hát ez megdöbbentő! Ki gondolta volna? – jegyezte meg ridegen Maggie.

– Ma találkoztunk életünkben először – ismerte be Polly. – De Laura bőrig ázott, összezuhant, és szomorú volt, én pedig nagyon megsajnáltam, és mivel hogyishívják a múlt héten elment arra a turnéra, ezért azt gondoltam…

– Igen, tényleg – szólt közbe Anna. – Mivel is turnézik?

– Az Evitával? – vonta meg a vállát Polly.

Maggie továbbra is a homlokát ráncolta.

– És azt gondoltad, a barátnőd esetleg itt lakhat?

Laura halálra volt rémülve.

– Nagyon sajnálom, Maggie…

Az asszony rámosolygott.

– Semmi baj, Polly szereti a jó sztorikat. Nem tehet róla. Nagyon élénk fantáziavilágban él. Ez is része a bájos egyéniségének.

Polly széttárta a kezét, és elmosolyodott.

– Elnézést! Azt gondoltam, talán szívesebben fogadnád, ha nem vadidegen lenne.

Anna elnevette magát.

– És igazából mióta ismeritek egymást?

Laura nyelt egy nagyot.

– Úgy délután négy körül sétáltam be a könyvesboltba.

Mindenki a mosogató melletti falon lógó óriási faliórára pillantott. Fél nyolc volt.

– Akkor majdnem négy órája – állapította meg Maggie, és felállt, hogy hozzon még ennivalót. – Nekem ez épp elég.

Harmadik fejezet

Amikor Laura követte Maggie-t a megüresedett földszinti szobába, és meglátta a padlótól a mennyezetig érő ablakokat, a sötét rózsaszín falakat, a pink és krémszínű, virágos szőnyeget, hihetetlen békesség öntötte el. A gyerekkori otthona nagyon zsúfolt volt, és csak ritkán lehetett egymagában. A hetvenes évekbeli kockaházban található kis garzonlakás, ahol az elmúlt egy hétben lakott, megfizethető volt ugyan, de szűkös, és nem sok vonzerővel dicsekedhetett. Ez már egészen más tészta volt: egy elegáns, tágas szoba, magas mennyezettel és földig érő bársonyfüggönyökkel, amiknek olyan színe volt, mint egy kutya hűvös orrának. (Feltéve, hogy az az orr rózsaszín.)

Laura körbenézett, és egy kicsit hallgatott.

– Várjunk csak, ez egy igazi kandalló?

Maggie elnevette magát.

– Igen. Az állatok állandóan itt fognak lebzselni, ha beköszönt a hideg. – Elmosolyodott. – Bár gondolom, addigra maga már a kollégiumban lesz.

Laura ezen meglepődött.

– Olyan hideg is szokott lenni, hogy be kell gyújtani?

Maggie bólintott.

– Persze, esténként hűvös tud lenni. – Odasétált az ablakhoz, hogy behúzza a függönyöket. – Tudom, ezt most nehéz elképzelni, de Los Angelesben vannak változó évszakok: minden májusban van három nap tavasz, aztán egy kiszámíthatatlan és kellemetlenül forró nyár, majd háromnapnyi hűvös, csípős és szép ősz valamikor novemberben, amit egy kiszámíthatatlan és kellemetlenül fagyos tél követ, egészen addig, amíg ismét be nem köszönt a háromnapos tavasz.

Laura nevetett.

– Hát, New York se sokkal jobb. A tavasz és az ősz egy-egy hónapig tart, és ilyenkor az ember meg van róla győződve, hogy ez a legjobb város a világon, aztán a nyár meg a tél kegyetlen és kimerítő. Épp, amikor úgy döntesz, ideje lenne végleg elköltözni innen, betör az ősz vagy a tavasz, és megint elfeledkezel a fájdalmakról.

Maggie elhúzta a száját.

– Voltak ilyen kapcsolataim. – Megfordult, hogy körbenézzen a szobában. – A bútorzat semmi különös, de remélem, kényelmesen fogja érezni magát. – Az ajtónak támaszkodva összefonta maga előtt a karját. – Azért adok bérbe szobákat, mert szeretem a társaságot, és jól jön az extra bevétel, de az, hogy mennyi időt tölt a többi lakóval, csak magától függ. A legtöbb este főzök valami vacsorát, de nem mindig, és ha nem akar velünk enni, akkor kérem, értesítsen sms-ben még dél előtt.

– És hogy lehet…

Maggie nyilván sokszor lefolytatta már ezt a beszélgetést.

– …fizetni érte? A vacsoráért mindenki bedob egy tízest az üvegbe, de ha nem, akkor se kell aggódni miatta. Eddig működött. Majd szólok, ha tartozik nekem, de bemondásra el kell fogadnia az összeget, mert nem teszem el a számlákat vagy ilyesmi, nem akarok ennyit foglalkozni vele. – Félrebillentette a fejét. – A földszinti szobák nagyobbak, de közös a fürdőszoba, és nincs kád, csak zuhanyfülke. Ha igazi kádban akar fürdőt venni, a nagy fürdőszoba az emeleten van. – Elmondta még, mennyi a lakbér, ami sokkal alacsonyabb volt, mint amit Laura eddig fizetett (habár ahhoz a lakáshoz saját fürdőszoba tartozott, és egy akkora teakonyha, mint egy kártyadoboz, meg egy csomó csótány, amikkel egész jól kijött). – Kauciót nem kérek, mert nem szeretem, ha nyomon kell követnem, és szeretem, ha rögtön ki tudok dobni embereket, akár szeszélyből is, ha úgy tartja kedvem. Szerződést nem írunk, csak szóban beszéljük meg. – Felsóhajtott. – Ez egyértelműen illegális, Los Angelesben elég szigorú szabályok vannak az ilyesmire, úgyhogy ne szóljon a főpolgármesternek.

– Nem is ismerném fel.

– Akkor szerencsém van. A mosógép és a szárító a konyha mellett van, mosószert és egyebet hozzon.

– Szóval Polly lakik az emeleten, Libby és Anna pedig…

– Ők is az emeleten, a földszinten lakik még egy férfi, Bob Polanco. Ő kertész, és három hónapja költözött ide. – Maggie felvonta az egyik szemöldökét. – Vele fog osztozni a földszinti fürdőszobán, és zéró tolerancia van a fürdőszobai rendetlenséggel szemben. Ő is ismeri Pollyt, nem tudom, honnan, de Pollyt sokan ismerik. Nem sokat látjuk, és ha igen, akkor is többnyire a kertben. – Maggie sarkon fordult, hogy induljon, de még hozzátette: – Nem úgy értem, hogy ott áll, mint egy kerti törpe, hanem ő gondozza a kertet, részben ezzel fizeti a lakbért. Ha szeretné zárni a szobája ajtaját, adok kulcsot, de a legtöbben nem szokták. – Az asszony barna szeme megcsillant, és szarkalábak jelentek meg a sarkában. – Isten hozta a házamban! Mindig nagyon örülök az új lakóknak. Én sokat vagyok itthon, keressen meg, ha szüksége lenne valamire.

Laura megint a szoba felé fordult.

– Nagyon szépen köszönöm – mondta. – Gyönyörű ez a szoba.

Maggie elmosolyodott.

– Igen, ez az egyik kedvencem. De várjon, amíg meglátja a kertet. Bob egy zseni, még ha nem is túl bőbeszédű. – Az asszony kifelé indult. – Ágyneműre szüksége lesz?

– Nem, elszaladunk Pollyval a boltba vásárolni. – Laura elpirult. – Igazán sajnálom a korábbiakat…

Maggie felnevetett.

– Ne aggódjon emiatt, engem nem zavar. A legtöbb ember aránylag rendes, és sokan csodálatosak, én erre jutottam. De még ha rémes alak lenne is, úgyis csak egy hónapot fog itt tölteni. – Kilépett a folyosóra, de megtorpant, mert Laura utánaszólt. – Igen?

– Tudta, hogy Maggie Morse egy rendkívül jelentős huszadik századi ornitológus volt?

– Nem – felelte Maggie. – Tényleg?

– Igen. A szüleim madarak között élnek, és…

– Hűha! – Az asszony ajkán mosoly jelent meg, és Laura egyből rájött, mi a félreértés tárgya.

– Úgy értem, ornitológusok, nem madárházban laknak, vagy ilyesmi.

– Most csalódtam, úgy érdekesebb lett volna – felelte Maggie, és becsukta maga után az ajtót.

Egy kis idővel később Polly és Laura megálltak a bolt előtt, mindegyikük egy bevásárlókocsival.

– Nem kell igazán a kocsi – mondta Polly, és közben könnyedén megvakarta az egyik vádliját a másik lábfejével –, de itt az ember mindig talál valamit, ami nélkülözhetetlen. – Úgy cikázott jobbra-balra, mint egy rajzfilmes versenyautó. – Merre induljunk? Jobbra vannak a női ruhák, kiegészítők, cipők és sportruházat, elöl a kozmetikumok, lakásfelszerelés és leghátul az élelmiszer. – Polly láthatóan sok időt töltött itt, de ki hibáztathatná ezért?

– Mindenből kell ez-az – mondta Laura, és jobbra indult. – Ha a ruháknál kezdjük, akkor lesz időm a végére magamhoz térni.

– A nézelődés a jó móka, nem maga vásárlás – helyeselt Polly. – Látom, jól megértjük egymást.

A VÉGSŐ LISTA

LAURA:

Egy köntös (bolyhos).

Papucs (bolyhos).

Fehérneműk (nem bolyhosak).

Pipereholmik: sampon, balzsam, tusfürdő, szempillaspirál, ajakápoló, szürke szemceruza, korrektor.

Törülközők (bolyhos).

Ruhafélék: négy cicanadrág, négy póló, négy pár zokni, két cipzáras kapucnis felső, két sortnadrág, egy futócipő, egy strandpapucs, egy sima fekete bebújós cipő.

Ágynemű: flanel (ez némi vitát generált, mert Polly állította, hogy Los Angeles túl meleg a flanel ágyneműhöz, mire Laura közölte, hogy neki a pokol se lenne túl meleg a flanel ágyneműhöz, így aztán felfedezték, hogy van köztük egy általános egyet nem értés a textileket illetően, de szerencsére ezen túl tudtak lépni).

POLLY:

Egy dinoszaurusz alakú lámpa, ananászmintás harisnya, aranyszínű olló, aminek a fogantyúja egy gólyát formázott, tampon, színes ceruzák, egy csomag narancsos piskóta és egy imádni való kis doboz biztosítótű, amire aztán határozottan emlékezni fog, hogy megvette, de soha nem fogja megtalálni, amikor szüksége lenne rá.