Renáta W. Müller: Hamid

©Renáta W. Müller

Szerkesztette: Jánosi Renáta

Korrektúra: Kovács Judit

Borítóterv: Chris Covers

Elérhetőségek:

www.facebook.com/renatawmuller

www.instagram.com/renatawmuller

tiktok: @rencsiwmuller

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll.

Az e-könyvet a vásárló kizárólag saját célra

jogosult használni.

Az e-könyv engedély nélküli másolását,

jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

©Renáta W. Müller 2022

ISBN: 978-615-6306-06-7

Kedves olvasó!

A regényben, melyet olvasni készülsz, a szerző másfél évnyi kemény munkája, odaadása és anyagi befektetése fekszik. Egy könyvet igényes módon kiadni az olvasók örömére, rengeteg pénzbe kerül. A szerző ’fizetését’ az eladások/letöltések után befolyó jutalék teszi ki. Logikus módon, ha te ingyenesen jutsz hozzá, akkor az író fizetése a munkája után zéró. Tiszteld meg a tollforgató munkáját azzal, hogy nem illegális helyről töltöd le a regényt, és nem is töltöd fel kalóz oldalakra. Mindenki szereti az igényes szórakozást, de az alkotó is pénzből él. Ha színházba, moziba, koncertre mész, ott is megfizeted az előadó munkáját, és ez így helyes.

Köszönöm, hogy a vásárlásoddal lehetővé teszed, hogy további izgalmas történeteket adhassak ki a jövőben is.

⁕

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

Renáta W. Müller

hamid

A lázadó sorozat 4.

1. fejezet

Hamid

Az új greenhaveni strandház kerítésének dőlve nézem, ahogy a csajok búcsúzkodnak. Amina megöleli Lilyt és súg valamit a fülébe, mire az hátravetett fejjel felnevet. Jax Payne beteszi a Range Rover hátsó ülésére a gitárját, aztán visszafordul felénk. A The Toxics szólóénekese elég nagy név ahhoz, hogy nekem is derengjen valami, de mentségemre szóljon, hogy sötét volt este a tengerparton, mögöttem pedig félnapos repülőút és három órás vezetés állt. Teljesen kivoltam, és ez lehetett az egyetlen oka, ami miatt nem ismerten fel azonnal.

– Bocs, haver, hogy nem vettem le egyből ki vagy, de még a rocksztárok is másképp néznek ki a szegecses bőrcuccuk nélkül – nyújtom felé a kezem.

– Ne vedd a szívedre, öreg! Egyébként is, jobban értékelem a női rajongókat – feleli, maga mellé húzza Lilyt és gátlások nélkül szájon csókolja mindannyiunk előtt.

– Még nem késő, Hamid. Még mindig kérhetsz autogramot Jax-től – poénkodik a húgom.

Meg sem lepődök, amikor a kukta meg a doki szinte azonnal leütik ezt a magas labdát.

– Tényleg, Jax! Kaphatok én is autogramot?

– Dugulj el, Dylan! – mordul rá Jax.

– Adj nekem is! – kontráz rá Liam. – Tudod hova? Ide a seggemre – mondja és elkezdi letolni a gatyáját.

A lányok felsikítanak, Lily ijedten néz körbe, nem lát-e bennünket valaki, de az utca kihalt.

Jax derékon ragadja a feleségét, és miközben a kocsi felé tolja, visszanézve a lökött angolok felé kiált:

– Kímélj meg minket, és húzd vissza a gatyádat, Parker! Ha csak a közelembe merészkedsz azzal a rusnyasággal, szétrúgom a segged.

Mindenki harsányan röhög, még maga Jackson is. Aztán a motort hangosan felbőgeti, és porfelhőt kavarva maguk után elhajt a ház elől.

Elmélázva bámulom, ahogy Amina Starktól és Parkertől közrefogva visszasétál a házba, aztán magukra hagyom őket, és én is visszamegyek a szobámba a fürdőgatyámért.

Sosem fogom megszokni, hogy így látom a húgomat, asszonyként, gyermeket várva. Az én szememben ő még mindig az a kócos kislány, aki belopódzott a szobámba éjszaka, mikor gyerekek voltunk. Sosem törődött a tabukkal, bebújt mellém az ágyba, és könyörgött, hogy olvassak fel neki, mert nem tud aludni. A vadóc lány, akit autóvezetésre tanítottam titokban, amikor apánk üzleti úton volt. A legkedvesebb húgom, aki képes volt rá, hogy teljesen az őrületbe kergessen a csökönyösségével. Bár csak féltestvérek vagyunk, a vér és a szeretet, ami hozzá köt, elszakíthatatlan kötelék. Miután megszökött otthonról, és fél évig azt sem tudtuk, vajon él-e még, minden nap azért imádkoztam, hogy megtaláljam. Megfogadtam, hogy ha valaha élve viszontlátom, nem fogom a szemére hányni az önfejűségét. Nem hibáztatom, nem kérek számon tőle semmit. Egy dolgot kívántam csak: hogy megtalálja a boldogságát. Hát, megtalálta. Duplán. Nem beszélünk hármuk kapcsolatáról nyíltan, mert nem igazán tudom, mit mondhatnék, de nem vagyok hülye. Pontosan tudom, hogy mi folyik a húgom, Liam és Dylan között. Hiába Dylan Stark felesége hivatalosan, az ujján két gyűrűt visel és együtt élnek mind a hárman. Nekem ez magas. Nem fér a fejembe, miként képesek osztozni, pláne, mert a két pasas olyan hetero, hogy lefogadom, az ő képük látható az értelmező szótárban a fogalom alatt. Ahhoz képest, hogy az Emirátusokban nevelkedtem az uralkodócsalád tagjaként, eléggé felvilágosult palinak tartom magam. A családom férfi tagjai közül biztos, hogy én vagyok a leglazább, de ez az édes hármas még nekem is betette a kaput.

Aminával csak ritkán van alkalmunk találkozni, mert apám megtiltotta valamennyiünknek, hogy kapcsolatot tartsunk vele, de azért rendszeresen beszélünk telefonon. Nem apám az egyetlen az Al-Hosani családban, akinek több felesége van, de az mégiscsak más. A mi kultúránkban ez évezredek óta bevett szokás, és az ott az Arab Emirátusok, nem pedig Anglia. Én már a legelső alkalommal levágtam, hogy mi a pálya a húgom, a doki és a gourmet séf között. Nem volt túl nehéz rájönni. Már azon voltam, hogy alaposan helyre teszem Aminát, és elmagyarázom neki, mit illik és mit nem, de szerencsére sosem jutottam el idáig. Emlékeztettem magam a fogadalmamra, amikor azt hittem, örökre elveszítettem a testvéremet. Azt kívántam, csak legyen életben és találja meg a boldogságot, ami otthon, Ras al-Khaimah-ban annyira hiányzott neki. Bevallom, nem egészen így képzeltem, de a mindenható útjai néha rejtélyesek. Mikor a szökése után rátaláltam, ijedt volt és elkeseredett, mert apánk kitagadta. Most viszont élettel telibb, mint valaha. Ha nem így lenne, én magam vinném el erről a helyről és gondoskodnék róla, hogy azok ketten sose bukkanjanak a nyomára. De az igazság az, hogy ki van virulva, szinte sugárzik róla az öröm. Lenyeltem hát az ellenvetéseimet, és elhatároztam, hogy jó testvér leszek, nem szólok bele a dolgaikba. Amina kemény harcot vívott az önállóságáért. Ő a legbátrabb és legvakmerőbb nő, akit valaha a hátán hordott a föld. Ha ez az, amit akar, én ugyan nem állok az útjába. Azt sem kérdeztem meg, kié a gyerek, mivel úgy látom, őket sem nagyon izgatja. Amina azt mondta, majd miután megszületik és növekedni kezd, úgyis látható lesz rajta, hogy kihez hasonlít jobban. Tegnap este kiakadtam ezen is, mert én ugyan biztos nem lennék képes ilyesmire. Megosztani a feleségemet egy másik férfival? Rohadtul kizárt. De nem fogok ezen rugózni feleslegesen, hisz úgysem tudok változtatni rajta. A húgom sosem volt az a behódoló típus, de ez a hármas fogat valamiért mégis működik köztük. Allahra, ha apánk sejtené, hogy a lánya háremet tart… megszaggatná a thóbéját! Az a kettő úgy óvja még a széltől is, hogy abban még én sem találhatok kifogásolni valót. Ezért úgy döntöttem, lemondok róla, hogy beverjem a képüket. Azt pedig, hogy mi folyik a hálószobájukban, egyszerűen kizárom az agyamból. Nem tartozik rám, egészen addig, míg a húgom elégedett és boldog.

Kopognak az ajtón, és már azelőtt nyílik, hogy kiszólhatnék; szabad. Amina az, vigyorogva bedugja a fejét a résen.

– Nem zavarlak? Bejöhetek? – kérdi, és már bent is van, mielőtt válaszolhatnék.

– Mióta ezekkel a vadember britekkel vagy, erősen lekopott rólad a jó modor, húgom. Mi van, ha alsógatyában vagyok? – kérdem szigorú képpel.

Mina nem vesz komolyan, tudja, hogy szeretem piszkálni.

– Jaj, ne legyél már ilyen szentfazék! Láttam már… – hangosan megköszörülöm a torkom, és figyelmeztetőn meredek rá. Azért mindennek van határa. – Azt akartam mondani, hogy láttam már férfi alsógatyát, ne tojj be! – Odasétál, és lekuporodik mellém az ágyra. – Annyira örülök, hogy maradsz még éjszakára. Iszonyatosan régen láttuk egymást.

– Ez igaz. Azóta sok minden történt – felelem, jelentőségteljes pillantást vetve a még alig domborodó hasára.

Egyik kezével szórakozottan simogatni kezdi, fejét közben a vállamra hajtja, mint régen, amikor még kislány volt.

– Elmondhatatlanul boldog vagyok, ugyanakkor szomorú is.

– Selina miatt?

– Nálam jobban senki nem érezheti át a fájdalmát – sóhajt. – Iszonyú lenne elveszteni a kicsit. Nagyon szenvedhet. Mesélj még róla, tegnap alig tudtam kihúzni belőled valamit.

– Azért mert én magam sem tudok többet.

– Hány hetes terhes volt, amikor elvetélt?

– Nem tudom, Mina – mordulok fel irritáltan –, Ahmad nem beszélt ilyen részletekről, én meg nem kérdeztem.

– És miért nem?

– Ugyan már, te is jól tudod, miért! Kínos lett volna mindkettőnknek. De hallottam, amikor anya mesélte Rafának, hogy nagyon megzuhant. Állítólag napokig ki se jött a szobából.

– Szegény! Ez rettenetes… Ahmad biztosan nagyon le volt sújtva.

Megvonom a vállam, nem szívesen beszélek a húgommal ilyen nőies témákról. Kínos nekem az egész.

– Csak futólag találkoztunk, nem igazán beszélt a dologról.

Amióta átvettem apámtól az üzlet európai érdekeltségeinek a menedzselését, sokat utazom és Ahmad szintúgy. Való igaz, hogy nem túl gyakran találkozunk, ha meg mégis, akkor biztosan nem a felesége vetélése a téma. Őszintén nem tudom mennyire nyomasztotta, hogy Selina elvesztette az első gyereküket. Ahmad Al-Hosani rendes fickó, de azért a kezemet nem tenném tűzbe a hűségéért. Abból kiindulva, hogy az apja, Saud sejk miket művel a külföldi üzleti útjain, nem kizárt, hogy Ahmad is megcsalja a feleségét. Nem tudok konkrétumokat, hisz nem vagyunk olyan közeli barátságban, de nekem nem tűnt összetörtnek, amikor legutoljára találkoztunk. Úgy gondolom szereti a feleségét, állítólag szerelmi házasság volt az övék, de azt meglehetősen biztosra veszem, hogy ha Selina nem lesz képes fiú utódot adni neki, akkor szemrebbenés nélkül maga mellé vesz egy második feleséget. A húgom reményteli arcát látva persze megtartom magamnak a véleményemet, és kissé kiszínezem a valós helyzetet. Nem akarom, hogy túlságosan aggodalmaskodjon Selina miatt, hisz úgysem tehet érte semmit.

– Lehangolt volt, de túl lesznek rajta mind a ketten. Selina annyi idős, mint te, még nagyon fiatal. Ha most nem is sikerült neki, lesz még elég ideje fiúkat szülni a férjének.

Amina elhúzza a száját.

– Tisztára úgy beszélsz, mint egy emirátusi arab sejk. Még hogy fiúkat szülni! Mintha a lányok nem lennének pont annyira értékesek.

Beleborzolok a húgom dús hajába, ahogyan régebben tettem, és most pont ugyanúgy felkapja emiatt a vizet, mint akkoriban. A kezem után kap, de én gyorsabb vagyok, és hátrahúzódom. Nevetve cukkolom:

– Mégis mit vársz tőlem, hogy beszéljek? Hisz arab sejk vagyok.

– Lehetetlen alak vagy – durcáskodik, de látom rajta, hogy nem igazán mérges. – De most komolyan, Hamid! Úgy szeretnék találkozni vele, már egy örökkévalóság óta nem láttuk egymást. És mióta rájöttek, hogy telefonon tartottuk a kapcsolatot, még beszélni sem tudunk. Bárcsak meglátogathatnám – mondja legörbülő szájjal, bennem meg erre azonnal megszólal a vészriadó.

Ismerem a húgomat. Ha egyszer a fejébe vesz valamit, azt tűzön-vízen át véghez is viszi. Apám haragja, amiért a beleegyezése nélkül ment férjhez, még mindig tombol, és Amina nevét ki sem szabad ejteni otthon. Ezt az árulást nem képes megbocsátani neki. Mióta elköltöztek Londonból, apánk nyomát vesztette a lányának, és az a legjobb mindenkinek, ha ez így is marad. Még rá gondolni sem merek, mi lenne, ha a tudomására jutna Amina… hogy is nevezzem, nem mindennapi házassága a két angollal. Ha apánk megtudja, hogy Mina két férfivel él együtt, képes lenne megöletni. Hiába volt ő a kedvence, a becsület kedvéért kivégeztetné valami bérgyilkossal. Nem! A húgom a saját halálos ítéletét írná alá, ha valaha is belépne az Emirátusok területére. Ezt persze ő is pontosan tudja, de a szeretete Selina iránt megzavarhatja az ítélőképességét. Ennek az őrült ötletnek véget kell vetni, mielőtt még befészkeli magát a gondolataiba.

– Ez a marhaság még csak eszedbe se jusson! Hatalmas veszélynek tennéd ki magad. – Aztán hogy egészen biztosra menjek, kijátszom a nem túl fair, de hatásos kártyámat. – Ráadásul most már nem csak magadra kell gondolnod – bökök a hasa felé. – Nem kockáztathatsz, Mina.

Csüggedten hajtja le a fejét és a szája szélét rágcsálja frusztráltan.

– Tudom, igazad van. Ráadásul a fiúk sem egyeznének bele, ebben biztos vagyok. Amennyire féltenek, képesek lennének az ágyhoz láncolni – mondja, aztán mintha enyhe pír futná el az arcát. Úgy teszek, mintha nem érteném az akaratlan utalást a szexre. Marhára bejönnek az ilyenfajta játékok, viszont már a gondolattól is rosszul vagyok, hogy a kishúgom hasonlókat csinál. – Már akkor belenyugodtam, hogy soha többé nem tehetem be a lábam a hazámba, amikor a szökés mellett döntöttem. De ez akkor is olyan igazságtalan. Selinának szüksége lenne rám, most jobban, mint bármikor. Meddig büntetnek még bennünket?

Olyan levertnek látszik, hogy komolyan én is kezdem rosszul érezni magam miatta. Odahajolok, és megölelem, ő azonnal körém fonja a karjait és a mellembe szuszog, mint egy kismacska. Nincs semmi értelme, hogy vitába kezdjünk a nők elnyomott helyzetéről az országunkban. Jól ismerem Amina álláspontját és ezt mi sem bizonyítja jobban, hogy több mint három éve megszökött egy kényszerházasság elől. Én az ő pártján állok, de vannak bizonyos dolgok, amiket nem áll hatalmamban megváltoztatni. Mégis szeretném kicsit felvidítani, mert a stressz nem tesz jót neki ebben az állapotban. Ráadásul, ha Dylan és Liam meglátja, hogy kisírt szemmel hagyja el a szobámat, azok a kóklerek megpróbálnak majd kibelezni, azt bármiben lefogadom.

– Tudod mit?

– Mit? – szipogja.

– Írj neki egy levelet, és én megígérem, hogy eljuttatom személyesen hozzá. Azt még nem tudom hogyan – vakarom meg a tarkómat és kissé eltolom magamtól –, de valahogy akkor is megtalálom a módját, hogy a kezébe adjam a leveledet.

Felcsillanó szemekkel néz rám.

– Megtennéd?

– Mikor volt olyan, hogy ne tettem volna meg valamit érted? – kérdem szememet a plafon felé emelve.

Elvigyorodik.

– Ez igaz. Sosem tudtál ellenállni a bájomnak.

– Ne vidd túlzásba, Amina – bökök felé figyelmeztetőn, mire félrebiccenti a fejét.

– Még mindig én vagyok a kedvenc testvéred? – Összeszorítom a szám, szándékosan nem válaszolok, erre csiklandozni kezd. Nevetve lefogom a kezét, de nem merek durva lenni vele. Mégis csak gyermeket vár.

– Te vagy, te vagy, csak hagyd már abba! – csitítom.

– Így már jobb – válaszolja elégedetten. – És ha már itt tartunk, lenne még valami.

– Na ki vele! – nyögöm szenvedő hangon.

– Ha már úgyis személyesen találkozol Selinával, odaadnád neki azt a kis karkötőt, amit kimondottan neki csináltattam? Tudod, olyan személyes kis vacak, de ő érteni fogja a jelentését.

– Rendben, add ide! Megígérem, hogy átadom neki.

– A gond csak az, hogy nincs nálam. Londonban van az Ormonde Terrace-i lakásban. Ha tudtam volna, hogy meglátogatsz… de hát nem szóltál előre – mondja aggodalmaskodva.

– Nem baj, úgyis Londonból repülök tovább. Egy-két éjszakát egyébként is maradok kicsit lazítani. Majd elmegyek érte a lakásba.

– Komolyan? Te vagy a legjobb, Hamid! Elmagyarázom, hogy pontosan hol találod. Egy kis dobozba tettem, a hálószobában lesz – lelkesedik. – Liam odaadja neked a kulcsot, és akár ott is aludhatsz, ha eleged van a hotelekből.

Nem ellenkezem, mert van némi igazság abban, amit mond. Mostanában még a szokottnál is gyakrabban alszom szállodában és kezd herótom lenni tőle.

– Megbeszéltük. Én elmegyek azért a micsodáért, és elviszem a leveleddel együtt Selinának, te pedig cserébe megígéred, hogy nem csinálsz semmi őrültséget.

– Definiáld az őrültséget!

Fenyegetőn összehúzom a szemem. Kikészít a makacsságával. Felé nyújtom a kezem, hogy megpecsételjük a megállapodásunkat. Ő kelleti magát egy kicsit, de végül megrázza.

– Éjszaka megírom a levelet, és holnap odaadom, mielőtt indulsz.

Üzenetet jelez a telefonom, mire előveszem a zsebemből. A kijelzőn egy régi, egyetemi évfolyamtársam neve világít. Az apja az egyik Forma 1-es istálló tulajdonosa. Úsznak a pénzben és Boy – mert mindenki csak ezen a becenéven ismeri – egy igazi nagyvilági parti-király. Az ő bulijai a leghírhedtebbek a felső tízezer köreiben. Elvigyorodom, miután gyorsan átfutom az üzenetét, amiben a monte-carlói házukba hív a hétvégére. Egyszer voltam egy Grand Prix afterpartin, amit az apja adott, de egy egész hétig másnapos voltam utána.

Felpillantok és látom, hogy Amina összevont szemöldökkel engem fixíroz.

– Mi az? – kérdem.

– Csak azon gondolkodom, neked vajon mikor jön meg az eszed?

– Az eszem? – vonom fel a szemöldököm.

– Tudod, hogy értem. Mikor állapodsz meg végre egy kedves lány mellett? Mikor hagysz fel a csajozással és mikor leszel úgy igazán fülig szerelmes?

– Amiiina! – fintorgok, felállok mellőle, és látványosan pakolászni kezdem a cuccaimat.

– Úgy őrzöd a magánéletedet, mint ha államtitok lenne. Pedig engem igazán beavathatnál – hízeleg. Tény hogy nem szokásom nagydobra verni az aktuális kapcsolatomat, bár az utóbbi időben nem is nagyon lenne mit. Időm se volt az ilyesmire az utazgatások miatt. – Na gyerünk, ki vele! Van barátnőd? – noszogat.

– Nincs, ha annyira tudni akarod – válaszolom flegmán –, viszont… úgy tűnik megnősülök.

Csönd lepi be a szobát, úgy látszik sikerült elérnem a lehetetlent: Amina nem talál szavakat.

Leteszem a kezemből a pólót, és felé fordulok. Az arckifejezése minden pénzt megér, pedig komolyan nem akartam sokkolni. Rákérdezett, én meg úgy gondoltam, akár elő is rukkolhatok a hírrel.

– Meg… megnősülsz? – hebegi. – Ez most komoly vagy csak hülyítesz?

– Miért viccelnék? – vonom meg a vállam.

Állapotához képest fürgén felugrik az ágyról, és izgatottan járkálni kezd.

– És ezt csak így mondod? De hiszen ez nagyszerű hír! Ez… ez fantasztikus! Hol ismerted meg? Ki az és hogy hívják? Ismerem? Szép lány? Okos? Mit tanult?

Bosszúsan magasba emelem a kezem, és hátrálni kezdek. Ha tudtam volna, hogy ilyen kérdés-cunamit indít el ez az egyetlen mondatom, inkább csendben maradok.

– Nyugodj már le és hagyd ezt a hülye járkálást! Szédülök, ha csak rád nézek.

Csodálkozva pillant rám.

– Te meg hogy lehetsz ennyire közömbös? Ez nem akármi, hanem házasság! A jövődről van szó, hogy nem vagy izgatott? Hogy hívják?

– Elif Al-Falahi.

A homlokát dörzsölgetve mondja:

– Al-Falahi, Al-Falahi… ismerős a név.

– Persze hogy az. Abu Al-Falahi a családunk egyik legrégebbi üzlettársa. Biztos emlékszel rá, gyakran járt apánknál annak idején. Közös érdekeltségeink vannak Kuvaitban, Bahreinben és Katarban is.

– Óh, értem. Szóval apa üzlettársa és emiráti – motyogja maga elé nem túl nagy lelkesedéssel.

– Szaúdi, de úgy tudom kettős állampolgár.

– Aha. És most azt meséld el, hol találkoztatok ezzel az Eliffel. Mióta ismered?

Megvakarom a fejem, mert ez nem is annyira könnyű kérdés, mint amilyennek elsőre tűnik.

– Hát… összefutottunk már itt-ott. De azt nem mondanám, hogy túl jól ismerem.

Amina arca megnyúlik, a homloka ráncba fut.

– Ezt meg hogy érted? Most akkor jársz vele vagy sem?

– Járni? – nézek rá felvont szemöldökkel. – Alaposan elnyugatiasodtál, húgom. Az apja szét is rúgná a seggemet, ha randizgatnék a lányával.

– De hisz a menyasszonyod, vagy nem? – kérdi egyre gyanakvóbb hangon.

– Apánk tárgyalt már ilyesmiről Al-Falahival, de nem sürgős az esküvő. Nincs még kitűzött időpont, ha erre gondolsz.

Amina felemeli a mutatóujját, és félrebiccentett fejjel, visszafogott hangon folytatja:

– Na, várjunk csak! Ugye nem azt akarod mondani, hogy ez is egy megrendezett házasság lesz? Apánk keres neked feleséget?

– Úgy beszélsz, mintha ez valami szörnyűség lenne – eresztek meg egy erőltetett mosolyt. Megértem, hogy számára annak hangzik, de én ezt nem így fogom fel.

– Ez rettenetes – kiáltja elképedten. – Engem hozzá akart kényszeríteni Saud sejkhez, aztán pedig Rafát adta oda neki engesztelésül. Most pedig a te életedet is tönkre akarja tenni?

– Nem olyan szörnyű, ahogy azt te itt előadod. Én férfi vagyok, nekem ez más.

Tenyerét a két arcára szorítja és kétségbeesetten ismételgeti:

– Ó, istenem, ó, istenem, nem történhet meg újra! Ezt nem akarom elhinni. Mondd, hogy szereted azt a lányt! Elif, ugye? Nyugtass meg, hogy szerelmesek vagytok egymásba – hebegi szinte hisztérikusan.

– Szimpatikusnak tűnt. Elif… egész kedves lány – motyogom zavartan, míg erősen próbálom magam elé idézni a lány arcát, nem sok sikerrel. – Nem tudom, miért húzod fel magad ennyire ezen. Nekem ez az egész izé a szerelemmel nem olyan fontos, mint neked.

– Ha most elismétled azt a baromságot, amit apánk szajkózott annak idején; hogy a szerelem csak a nyugati kultúra által kitalált népbutítás, akkor esküszöm, sikítani fogok. Te nem ilyen vagy, Hamid. Te sosem voltál olyan érzéketlen, mint ők.

– Mi a fenét akarsz tőlem? – kérdem a kezemet széttárva, közben aggodalmasan az ajtó felé nézek, mert nagyon nem értékelném, ha meghallanák a vitánkat.

– Hogy mit akarok? Ez most komoly? Csak azt, hogy szerelemből nősülj, te fafej! – kiáltja és mellkason lök. – Nem vehetsz el valakit üzleti érdekből, vagy azért, mert apánk így tartja jónak. Az isten szerelmére, Hamid, nem akarom elhinni, hogy pont te képes lennél erre! Neked fogalmad sincs, mitől fosztod meg magad, ha belemész egy érzelmek nélküli házasságba.

– Nekem nincs bajom ezzel, hidd már el! Voltak barátnőim, és mindegyikkel jól éreztem magam. Elszórakoztunk, de egyiket sem vettem volna feleségül. Én nem vagyok az a… szerelmes fajta, mint te – bököm ki a szavakat keresgélve. – Nekem erre nincs szükségem.

– Ekkora hülyeséget!

Most már bennem is kezd felmenni a pumpa, mert azt hiszi, ő jobban tudja mire van szükségem. Én vagyok az idősebb, ráadásul a férfi. Tapasztalt üzletember vagyok, én ismerem, hogy működnek az üzleti kapcsolatok családok között. Nem oktathat ki csak azért, mert úgy érzi, most, hogy anya lesz, ő már mindent tud a világról.

– Nehéz idők járnak ránk mostanság gazdaságilag, de erről neked persze halvány fogalmad sincs. A családunknak szüksége van a jó kapcsolatokra, a szilárd üzleti partnerekre.

– Mi a jó büdös köze van ennek a házassághoz? Hallod te magad egyáltalán? Mi a bánatról beszélsz? Üzleti kapcsolatok?

– Számodra furán hangozhat, de vannak köztünk olyanok, akik tudják, mivel tartoznak a családjuknak és nem futnak el a felelősség elől – kiáltom dühösen, egyenesen bele az arcába.

Amina hátrahőköl és döbbenten mered rám. Ez övön aluli volt, tudom, hogy csúnyán megbántottam, és egyből meg is bánom a kirohanásomat.

– Ez nem fair – mutat rám, a szája széle gyanúsan megremeg közben. – Ez aljas húzás volt.

Fáradtan beletúrok a hajamba és a falnak támasztom a hátamat. Hogy a picsába jutottunk a kedélyes beszélgetéstől idáig? Eszembe se jutott veszekedni vele, de a húgom heves természete mindig is próbára tette a tűrőképességemet.

– Ne haragudj, nem úgy gondoltam.

– Akárhogy is gondoltad, ronda megjegyzés volt. Ráadásul most nem rólam van szó – csap tenyerével élesen az asztallapra, mint egy kis fúria. – Ha még hajlandó lennék elhinni ezt a baromságot, hogy kész vagy behódolni apánk akaratának és üzleti érdekből nősülni, egy valami akkor sincs rendben. Mi van azzal a lánnyal? Rá nem gondolsz? Azt mondod, alig ismeritek egymást. Az eszedbe sem jutott, hogy esetleg ő nem akar hozzád menni? Vagy akkora arcod lett, hogy ez már nem is érdekel téged? – kérdi kihívón.

– Miért ne akarna? – húzom ki magam büszkén.

Nincs a külsőmmel semmi baj, bárhova is megyek, a nők felfalnak a szemükkel. Sosem okozott gondot a csajozás. Egy 30 éves, vagyonos, jóképű olajsejk vagyok. Ugyan már, mi lehet a gond? A gondolataim ki lehetnek írva az arcomra, mert Amina a szemét forgatja és bosszúsan felmordul:

– Beképzelt majom. Úgy látszik túl sok időt töltöttél Kareem társaságában. – Ez fájt, de benyelem, mert megérdemlem az előbbi miatt. – Azt gondolod te vagy az abszolút főnyeremény minden nő számára? – Kajánul rávigyorgok, hátha sikerül megenyhítenem a haragját, de nem igazán járok sikerrel. – És mi van, ha az a lány valaki másba szerelmes?

– Mi a francért lenne? – kérdem megrökönyödve.

– Talán titkon találkozgat is a szerelmével, erre jössz te és apa, na meg az a balfék Abu Al-Falahi, és belerondítotok a terveibe. Tönkreteszitek az életét, ahogy az enyémet is majdnem tönkretettétek.

– Mi a frászról beszélsz?

A fejét fogva felnyög.

– Már miért ne lehetne így? Te jó ég, mióta lett belőled ekkora hímsoviniszta?

– Mindig is ilyen voltam, csak neked nem tűnt fel otthon, apánk és Kareem mellett.

Amina lerogy az ágy szélére, és homlokát elkeseredetten a tenyerébe hajtja. Utálom így látni. Annyira ritkán találkozunk, azt a kevés időt, amíg együtt vagyunk, rohadtul nem akarom veszekedéssel tölteni. Elegem van ebből az egészből. Odamegyek és letérdelek elé, megragadom a kezét, és magamhoz húzom.

– Ne csináld ezt, kérlek. Nem akarok balhézni veled. Ha tudom, hogy így kiakadsz, meg sem említem az egészet.

Felém fordítja az arcát, a tekintete szomorú, a szeme könnyes. Bassza meg!

– Te jó ember vagy, Hamid. – Kinyújtja a bal kezét, és tenyerét a szívem fölé tapasztja. – Ismerlek, tudom, hogy jó szíved van. Érts meg, kérlek! Én csak azt szeretném, hogy boldog légy.

– Ha téged annak látlak, én is az vagyok.

– De ez nem ugyanaz, bátyám. Úgy szeretném, ha te is megtapasztalhatnád milyen a szerelmi házasság. – Savanykásan elmosolyodom érzelgős szavai hallatán, de nem vitázom vele. – Lehet, hogy te most még nem hiszed el, de én meg vagyok győződve róla, hogy rád is vár valahol az igazi szerelem. Ne érd be kevesebbel! Valahogy nem tudlak elképzelni, amint bordélyokba járva csalod a feleséged, mert nyomorultul érzed magad a saját otthonodban.

– Sosem bántanám a feleségem – válaszolom morcosan.

– Tudom, hogy szándékosan nem tennéd, de nincs rosszabb egy hideg, frigid házasságnál. Gondolj Nasirah-ra, hogy mennyi megaláztatást kellett elszenvednie apánk mellett. Gondolj Imanra! Nem akarhatsz te is egy ilyen kapcsolatot – mondja halkan, közben potyognak a könnyei. – Megérdemled a szerelmet. Azt akarom, hogy olyan boldog legyél, amilyen én is vagyok.

Megfogom a kezét, és békítésképpen megpuszilom, mire ő csak még jobban kezd sírni.

– Nem lesz semmi baj, ne aggódj miattam! Ez az egész úgyis csak a jövő zenéje, nem akarok holnap megnősülni. És ki tudja – vonom meg a vállam –, lehet, hogy nem is lesz belőle semmi. Egyébként is – húzom meg a haját viccelődve –, ha a két testőröd meglát ebben az állapotban, engem kiherélnek. Azzal egyből meg lesz oldva a nőkre vonatkozó dilemmám egy életre. – Erre azért már szipogva ő is felkuncog. – Nincs valaki más, akinek a szerelmi élete miatt aggódhatnál az enyém helyett?

– Nincs – feleli dacosan. – Mióta Lily és Jax egyenesben vannak, senki nem kér a tanácsaimból. Selina meg túl messze van. – Megtörli a szemét és kihúzza magát. – Atyaég, tuti, hogy a hormonjaim kergetnek az őrületbe. Az orvos felkészített, hogy előfordulhat ilyesmi. Tegnap is elbőgtem magam egy delfines filmen – mondja hitetlenkedő ábrázattal. – Ez rettenetes. Sajnálom a kirohanásomat.

– Ne is törődj vele! – mondom, felállok és őt is felhúzom. – Hamarosan megszületik a gyerek, és akkor rázúdíthatod az összes aggódásodat – húzom egy kicsit.

– Lökött – mondja, és most ő kócolja össze a hajam. – A fenébe! Ráadásul még ott sem lehetek az esküvődön, akárkit is veszel el.

– Ne agyalj ezen, Mina! Egyelőre úgysincs szó semmiféle esküvőről. Koncentrálj magadra és a babára! – Az ajtó felé vezetem, mert akármennyire is szeretem a húgomat, mára besokalltam a hormonhajtott érzelmi kitöréseitől. – Menj és írd meg azt a levelet Selinának! – mondom, és ezzel kitessékelem a szobából.

Az égiek piszkosul be lehetnek rágva rám valamiért, mert amint kilépünk a folyosóra, azonnal Starkkal és Parkerrel találjuk szembe magunkat. Ahogy sejtettem, egyből kiszúrják Amina kivörösödött szemét.

– Mi a fasz történt? – esik nekem egyből Dylan vehemensen.

Liam közben úgy öleli át Aminát, mintha féltenie kéne tőlem.

– Mi történt volna? Dumáltunk – válaszolok flegmán.

– A húgod mindig zokogással végzi, amikor dumáltok? – kérdi a doki ellenséges képpel.

– Nincs semmi gond, tényleg csak beszélgettünk. Rossz híreket kaptam Selináról – mondja Amina a féligazságot. – Nem Hamid hibája. – Dylan átkozódik valamit az orra alatt, de csak a beverem, terhes, és a kis pöcs szavakat ismerem fel. Úgy döntök jobb nem reagálni, mára elegem van a drámából. – Fáradt vagyok, szeretnék lefeküdni – mondja a húgom, mire a doki azonnal ölbe kapja, és megindul vele a folyosón. Dylan vet még felém egy; ugye tudod, hogy ezzel még nem végeztünk pillantást, azután követi a másik kettőt. Nézem őket, míg be nem csukódik mögöttük a hálószoba ajtaja, aztán én is visszamegyek a saját szobámba. Ez a kapcsolat nekem továbbra is érthetetlen, egy valamiben azonban biztos vagyok: a húgom a lehető leggondosabb kezekben van.

H

Úton London felé felhívom a Ritz-t és lemondom a szobafoglalásomat. Még örülök is neki, hogy Liam lakásában dekkolhatok pár napig. Bírom a környéket, jót fog tenni egy kis barátságos környezet az unalmas luxushotelek után. A háromórás autóúton végig a tegnapi beszélgetésünkön jár az agyam. Van egy olyan kellemetlen érzésem, hogy a húgom erősen idealizál engem. Valamiféle minta pasinak képzel, pedig frankón nem vagyok az. Azt gyanítom, hogy ez az összehasonlítás miatt lehet, mert ugye minden nézőpont kérdése. Odahaza, Ras al-Khaimah-ban apánk és a bátyánk, Kareem mellett tényleg én lehettem a szemében az ideális férfi. Nem szépítem a dolgot; Kareem egy disznó, apánk pedig megpróbálta Aminát egy kényszerházasságba erőltetni. Mellettük nem csoda, ha engem egy szentnek látott, mostanra azonban sokkal több a tapasztalata. Az európai férfiakkal összehasonlítva én mégiscsak egy nőelnyomó, háremtartó fasznak tűnhetek a szemében. Egy öntelt kan, akit nem hat meg a szerelem, és nem romantikázik. Pedig nem direkt csinálom, de valóban így van. Volt pár csaj, akiket tényleg bírtam, de igazán szerelmes soha nem voltam. Elég gázul hangzik, de az is eszembe jutott, hogy talán pont a húgom az oka annak, hogy még nem állapodtam meg egyetlen nő mellett sem. Lehet, hogy önkéntelenül is túl magasra teszem a mércét és hozzá hasonlítom a nőimet?

Mina egy igazi küzdő lélek. Fellázadt az apja akarata ellen egy totálisan patriarchális társadalomban. Megszökött a kényszeresküvő elől, átutazta a fél világot, kockáztatva az életét közben. Új életet kezdett egy ismeretlen országban. Azért ezt a teljesítményt elég nehéz überelni. Nem tagadom, csodálom őt. Ezek után miért lennék egy-két éjszakánál hosszabb időre lenyűgözve, amikor milliomos üzletemberek elkényeztetett csemetéit viszem vacsorázni? Talán emiatt nem is igazán bánom, ha apám gondoskodik helyettem a házasságomról. A mi kultúránk szigorú tradícióit követve, miként is szerethetnék bele egy rendes arab lányba, ha sosem tölthetünk időt egymással? Akkor meg miért ne hagyjam, hogy az egész macerát elintézzék helyettem az ősök?

Késő estére jár, mire megérkezem Londonba és sikerül leparkolnom az Ormonde Terrace-tól nem messze. Gyalog teszem meg az utat a ház kapujáig, a fogorvosi rendelőt hirdető tábla helyett már egy másik világít, mióta a doki nem itt praktizál. Ahogy felmegyek azon a pár lépcsőfokon a bejáratig, elszorul a torkom. Amina elmesélte, hogy mikor Londonba érkezett a szökése után, ezekre a lépcsőkre rogyott le teljes kimerültségében. Liam Parker itt talált rá, gyakorlatilag ájultan késő éjszaka. Megrázom magam, hogy kiverjem a fejemből a rémisztő képeket. A mai napig elszorul a torkom, ha eszembe jut, hogy a húgom min ment keresztül, és pláne az, hogy nem bízott bennem annyira, hogy segítséget kérjen tőlem.

Kis Samsonite-omat felcipelem az emeletre, aztán leteszem, hogy újra előkotorjam a zsebemből a kulcscsomót, amit Liam adott. Szöszmötölök egy ideig, mire végre sikerül megtalálni a megfelelő kulcsot. Bedugom a zárba, és még mindig a gondolataimba vagyok merülve, amikor belököm az ajtót és belépek a sötét előszobába. A kapcsoló után tapogatok, de nem találom. Hirtelen tompa fájdalom hasít a koponyámba, és minden elsötétül.

Cat

A villanykapcsolóhoz ugrok, és felkattintom. Az adrenalin még mindig vadul dübörög az ereimben, ahogy a törött vázával a kezemben, lihegve megállok a földön fekvő alak felett. A franc essen a rohadt gengszterjébe! Ki gondolta volna, hogy még itt, a St. John’s Wood negyedben is vannak betörések? Nem akarom elhinni, hogy ez már megint velem történik, de úgy látszik, tényleg vonzom a bűnözőket.

Az áldozatom nem mozdul, így átmegyek a másik oldalára és kissé közelebb hajolok, hogy jobban szemügyre vegyem. Hú, a mindenit – hunyorgok meglepetten, mert a látvány váratlanul ér. Veszettül jóképű betörő, azt meg kell hagyni. Ilyen arccal igazán találhatna magának valami tisztességes melót a rablás helyett. Persze, mikor volt a szexi kinézet garancia a becsületre? Nem ebben az életben – sóhajtok magamban lemondón, visszaemlékezve személyes tapasztalataimra a korábbi pasijaimmal. Ez itt arabnak látszik a mokkaszínű bőrével és a hullámos, sötét hajával. Szent szar, az a haj! – ámulok el egy pillanatra, de aztán észbe kapok, és megrázom magam. Légy észnél, Cat!

Elég magasnak látszik, és jó erőben is van. Meg kell kötöznöm, amíg eszméletlen, aztán majd kihívom a zsarukat. Kéne egy bilincs – fut át az agyamon, de egyből el is vetem. Hülye ötlet. Ha volt is ilyesmi valaha ebben a lakásban, azt fix, hogy a bátyám most a greenhaveni házukban tartja, és egyéb dolgokra használja. Kábelkötegelő is jó lenne, vagy kötél. Átrohanok a konyhába, és egyesével rángatom ki a fiókokat, közben fél szemmel azért a földön elterült fazont lesem. Már az utolsó szekrénynél járok, de még mindig nem találtam semmi alkalmasat. Egyre idegesebb leszek, mert csak nem tarthatom sakkban egy uborka reszelővel. Ahogy az általában lenni szokott, a legalsó fiókból előkandikál egy guriga szigetelőszalag. Megteszi. Felkapom a törött vázát és visszasietek az előszobába. Mögé térdelek, hátrahúzom mindkét karját, és gyors mozdulatokkal egymáshoz kötöm őket. Jó párszor körbetekerem a csuklóján és meg is rángatom egy kicsit, hogy elég jól tart-e. Hulknak kell lennie ahhoz, hogy ezt elszakítsa. Oldalfekvésbe igazítom, mert azért azt nem szeretném, hogy pont itt, Liam lakásában patkoljon el nekem. Szarul nézne ki az önéletrajzomban a gondatlanságból elkövetett emberölés. Most veszem észre, hogy csorog a fejéből a vér, már kezd lecsepegni a padlóra. A fenébe, most még takaríthatok is! Ekkor mocorogni kezd, és halkan nyögdécsel. Kissé hátrébb húzódom a biztonság kedvéért, nem mintha félnék tőle, csak igyekszem kerülni a testi kontaktust. Seattle gettójában nőttem fel, a helyi maffiafőnöknek dolgoztam, szép is lenne, ha nem tudnék elbánni egy ilyen kis besurranó tolvajjal.

Szuszogva a hátára fordul, és megpróbál felülni, de elveszti az egyensúlyát. Hiába rángatja a kezét, elégedetten állapítom meg, hogy a ragasztószalag nem enged.

Pont azon kezdek filózni, hogy hova is tettem a telefonomat, hogy hívhassam a zsarukat, amikor nagy nehezen megszólal:

– Azt a rohadt… a fejem. Mi történt?

– Leütöttelek – közlöm vele a tényt.

Hunyorogva felém néz, közben ügyetlenkedve próbálja letörölni a homlokából a szemébe csöpögő vért. Elnyomom magamban az ösztönös ingert, hogy odanyúljak és segítsek neki. Ráadásul még a szeme is gyönyörű, és utálom érte, hogy hosszabbak a szempillái az enyémnél.

– De miért? – néz körbe zavartan. – Ki akarsz rabolni?

– Kirabolni? – ráncolom a homlokom, mert egy betörőhöz képest állatira hülye kérdéseket tesz fel. – Azt nem, viszont lelkiismeret-furdalás nélkül ütlek ki újra, ha trükközni próbálsz, míg ide nem érnek a zsaruk.

Közben kiszúrom a telómat a kabátakasztók alatt. Kézbe veszem, hogy hívjam a 999-et.

– Ki akarod hívni a rendőrséget? – nyöszörgi és a fal felé próbálja tolni magát a lábával. – Ez jó ötlet, már… nekem is eszembe jutott. – Homlokráncolva meredek rá. Alaposan fejbe kólinthattam, ha máris félrebeszél. – Arra azért kíváncsi lennék, hogy mit akarsz nekik mondani. Leütöttem egy ártatlan embert, aki megzavart, mialatt ki akartam fosztani egy lakást? – Telefont tartó kezem lehanyatlik, és bambán nézek a sármos arabra. Kezd gyanús lenni, hogy itt valami nagyon nem stimmel. Ráadásul feltűnik, hogy olyan modoros a kiejtése, mint egy elit, oxfordi egyetemen végzett diáknak. – És miért nem tudom mozgatni a kezem? – rángatja a csuklóját egyre erősebben.

– Mert megkötöztelek.

Nehézkesen felemeli az arcát és most először néz végig rajtam úgy igazán. Tetőtől-talpig alaposan végigmér.

– Mi a frásznak? Nem vagy te túl fiatal az ilyen perverz dolgokhoz?

Na, erre már leesik az állam. Miről beszél ez és egyáltalán miért bámul ilyen pofátlanul? Kissé előrehajol, ahogy felfelé biccenti az állát, de egyből össze is rándul az arca a fájdalomtól. Elfúló hangon kérdi:

– Találkoztunk már? Ismerős vagy valahonnan.

– Kizárt – felelem, mert azt egész biztosra veszem, hogy nem felejtettem volna el ezt az arcot, ha összefutottunk volna korábban.

– Oké, ha te mondod. Most akkor hívod a zsarukat vagy mi lesz? És ha már telefonálsz, kéne egy orvos is, mert rohadtul lüktet a fejem.

Elbizonytalanodva kérdem:

– Biztos vagy benne, hogy telefonáljak? Végül is megpróbáltál betörni ide.

Idétlenül bámul rám.

– Kicsoda? Én? De hisz én leptelek meg téged, miközben ki akartad pakolni Liam lakását.

Idétlenül eltátom a szám az elképedéstől. Mi a frász folyik itt?

– Honnan ismered te Liamet?

– Hogy hogy honnan? Most jövök Greenhavenből. Ő adta a kulcsot, hogy meg tudjak keresni valamit a húgomnak.

– Hogy hívják a húgodat? – nyögöm zsibbadtan.

– Semmi közöd hozzá.

– Amina? – kérdem halkan.

– Az, de honnan tudod?

A szám elé szorítom a kezem, és lecsúszok a földre a fal mentén vele szembe.

– Te vagy Amina bátyja?

– Az egyik. De te honnan ismered őt? És mi a frászt csinálsz itt, ha nem betörő vagy?

Fejemet a falnak ütöm, és a plafonra nézve felsóhajtok.

– Dylan húga vagyok. Cat Stark.

Hülyén bambul rám, de a szexi kinézetén még ez sem ront. Most már emlékszem, ő és Amina féltestvérek. Régebben mesélt nekem a családjáról, és ezek szerint ez az Armani reklámból kilépett arab pali nem lehet más, mint… hogy is hívják. Nem ugrik be a neve.

– Cat? – suttogja hitetlenkedve. Ezek szerint ő is hallott rólam. Kelletlenül bólintok. Úristen, de égő ez az egész. Gyakorlatilag sógorok vagyunk, én meg kis híján megöltem. – Nálatok mindenki… őrült a családban? Majdnem lefejeztél.

Ebben kétségkívül van valami, de azért nem viselem jól, ha lefikázzák a még élő rokonaimat.

– Most mit vagy úgy oda? Honnan tudhattam volna, hogy Amina testvére vagy?

– Nem is tudom, Cat – húzza el a nevemet szándékosan. – Esetleg nem tűnt fel, hogy van kulcsom a lakáshoz?

– Annyit kaparásztál a zárral, hogy akár álkulcs is lehetett volna, vagy pajszer – válaszolom sértődötten.

Fájdalmasan felröhög.

– Esetleg eloldoznál? Vagy előtte még szeretnél elfenekelni egy ostorral? – kérdi gunyorosan.

Feltápászkodom a földről, és odamászok mellé.

– Nagyon vicces – mormogom, de persze esélytelen, hogy kézzel elszakítsam a ragasztószalagot, hiába rángatom. – Maradj itt, amíg keresek egy ollót!

– Na jó, de csak a te kedvedért, Catherine Stark – forgatja a szemét és nekidől a falnak.

Morcosan felállok, és ismét a konyhába megyek, hogy másodszorra is áttúrjam a fiókokat. Utálom, ha Catherine-nek szólítanak. Az annyira nem én vagyok, ráadásul apám volt az egyetlen, aki így hívott. Emiatt meg alapból gyűlöletes számomra ez a név.

Mikor visszatérek az előszobába az ollóval, a férfi lecsukott szemmel, mozdulatlanul ül, csupán a vér csurog a fejéből. Úristen csak nem halt meg? Riadtan rákiáltok, és megrázom a vállát.

– Hé… te! Jól vagy? – kérdem idétlenül, mert még mindig nem tudom a nevét. Ráadásul a kérdés is elég idióta, mert a vak is láthatja, hogy nincs jól.

– Sajog a fejem és… asszem hányni fogok.

– Ó, basszus, már csak ez hiányzott. Lehet, hogy agyrázkódásod van.

Gyorsan nekiállok, hogy elvágjam a ragasztót a csuklóján, és ahogy kiszabadul a keze, nyögve előre bukik. Az utolsó pillanatban kapom el, mielőtt megcsókolná a padlót.

– Fel tudsz állni? Le kéne mossuk a sebedet.

– Persze. Már rohanok is – válaszolja, meg sem próbálva elrejteni a szarkazmust a hangjában.

– Támaszkodj rám – ajánlom, de egyből meg is bánom, amikor megteszi.

Szinte a teljes súlyával rám nehézkedik, amitől majdnem összetojom magam. Azért közben nem kerüli el a figyelmemet az a különleges illatú parfüm, ami a bőréről árad. Valahogy illik hozzá, kifinomult, de férfias. Amíg a fürdőszoba felé botorkálunk, jobb karja lelóg a vállamról, és közvetlen rálátásom van a kézfejére. Hogy lehet egy férfinek ilyen gyönyörű keze, te jó isten! És egyáltalán miért jut eszembe csupa ilyen baromság, amikor a legkevésbé sem alkalmas az időzítés. Az ajtóhoz érve nekitámaszkodik az ajtófélfának és felém fordul, levéve a súlyát a vállamról.

– Hamid.

– Amm… tessék? – nézek rá zavarodottan.

– A nevem. Hamid bin Tariq bin Khalid Al-Hosani.

Te jó ég! Remélem nem várja, hogy ezt meg is jegyezzem.

– Ja, értem. Klassz – vakarom meg a fejem. Most azt akarja, hogy kezet fogjunk vagy mi? Azt se tudom mik a szokások náluk. Lehet, hogy nem is érhet nőhöz… bár ha így van, akkor ezt már alaposan elcsesztük.

– Cat – nyögöm ki idétlenül –, de ezt már tudod.

– És most, Cat, ha lennél olyan jó és magamra hagynál – mondja gyanúsan sápadt arccal.

– Nem is tudom. Elég szarul nézel ki, talán jobb lenne, ha segítenék.

– Ahogy gondolod – motyogja és a WC felé botorkál. – Felőlem… végig is nézheted, de hányni fogok.

Villámgyorsan kihátrálok a fürdőből, és a csukott ajtó mögött várok, míg könnyít magán.

Mialatt ő a fürdőben öklendezik, kapok az alkalmon és gyorsan felhívom Dylant. A harmadik csengetés után fel is veszi, és úgy szól bele, ahogy mindig, mióta visszaköltöztem az Államokból; kapkodva, némi aggodalommal a hangjában.

– Helló, Cat. Minden rendben? Jól vagy?

– Szia! Én jól, igen… viszont – laposan a fürdőszoba ajtó felé pislogok. – Történt egy kis izé… félreértés.

– Miféle félreértés?

– Ha szólsz, hogy nem csak nekem van kulcsom a lakáshoz, megkímélhettem volna magunkat egy állatira kínos és… fájdalmas jelenettől. Meg talán egy vázával is több maradt volna.

– Egy szót se értek az egészből. Mi a bánatba keveredtél már megint? – mondja egyre nyugtalanabbul, ezért nem kerülgetem tovább a kását.

– Nem sokkal ezelőtt megérkezett Amina bátyja, Hamid. Kulcsa volt a lakáshoz. Te adtad neki?

Pár másodperces szünet után cifra káromkodás tör ki belőle.

– Frászt! Gondolod, hogy rád szabadítanám azt a bájgúnárt, miközben ott alszol? Biztos, hogy a doki kavart megint valamit. Liam! Liaaam! – hallom az ordítását a vonal túlsó végéről, és kezdem borzasztó hülyén érezni magam.

– Dylan, várj! Hagyd! Dylan – szólongatom, de nem hallja. Valaki mással beszél, biztosan pont Liammel, aki ennek a londoni lakásnak a tulajdonosa – emlékeztetem magam. Nyilván annak adja oda a kulcsot, akinek csak akarja, és nem tartozik elszámolással emiatt. Marhára kínos ez az egész, pedig a javát még el sem mondtam. Ekkor újra közelebbről hallom a bátyám hangját.

– Ő volt. Liam adta oda a kulcsot Hamidnak, mert Mina megkérte, hogy hozzon el valamit a kéróból. Sajnálom, Cat, fogalmam sem volt róla, mert ez a zseni nem közölte velem a terveit.

– Jaj, hagyd már, nem kell bocsánatot kérned, elvégre ez Liam lakása. Joga van vendéget fogadni, ráadásul, ezek szerint te sem közölted vele, hogy te meg nekem adtad oda a kulcsodat, hogy itt maradjak pár éjszakára.

– Nem – dörmögi kelletlenül. – Elfelejtettem.

– Na látod!

– Figyelj, Cat, nem akartalak kínos helyzetbe hozni. Pofátlankodott veled a kis olajsejk? Rád indult egyből, mi? Szétrúgom a seggét, csak hívd ide a telefonhoz!

– Nem volt ideje rá.

– Hogy érted?

– Azt hittem, hogy betörő, mert annyit pepecselt a zárral és… leütöttem.

Némi hallgatás után bizonytalanul megkérdi:

– Most csak szívatsz, ugye?

– Sajnos nem – nyögöm bűntudattal. – Azt hittem valaki be akar törni a lakásba, és fejbe vágtam egy vázával. Szegénynek vérzik a feje és most is a fürdőszobában próbálja összeszedni magát. Mellesleg, Aminának üzenem, hogy jövök neki egy kristályvázával.

Dylan idétlen röhögésbe tör ki a vonal másik végén és abba se akarja hagyni. Legszívesebben elküldeném a bánatba, amiért ilyen remekül szórakozik a nyomoromon.

– Hagyd már abba, jó! Ez egyáltalán nem vicces – szidom. – A picsába, Dylan, meg is ölhettem volna. Még az volt a mázli, hogy nem volt nálam stukker.

– Nem… nem rajtad röhögök – viháncol tovább és hallom, hogy odahívja Liamet is –, hanem azon a balfék Hamidon. Büszke vagyok rád, kislány. És még én féltettelek tőle! – csukladozik a nevetéstől. – Ezt el kell meséljem…

– Eszedbe se jusson, az ég áldjon meg! – kiáltok rá riadtan. – El ne mondd Aminának, hogy kiütöttem a bátyját! Örökre utálni fog.

– Dehogy fog, ne hülyéskedj! – Aztán hirtelen hangnemet vált, és komolyan kérdezi: – De azért még életben van, ugye?

– Jézuson, Dylan, persze hogy életben van – méltatlankodok, de azért odaosonok a fürdőszobához, és az ajtóra tapasztom a fülem. Hála az égnek mozgolódást hallok bentről. – Mit gondolsz, itt cseverésznék veled, ha nem lenne? Csak annyi, hogy van egy vérző seb a fején, és lehet, hogy agyrázkódása van.

– Szerintem az egóján nagyobb csorba esett, mint a fején. Már pont itt volt az ideje, hogy valaki helyretegye azt a bájgúnárt – nevet ismét. – Szar érzés lehet, hogy pont egy lány ütötte ki.

– Vicces ezt pont a te szádból hallani, te übermacsó. – Nyílik a fürdő ajtaja, így gyorsan rövidre zárom a beszélgetésünket. – Most le kell tennem, majd hívlak. És Aminának egy szót se!

– Tudod, hogy úgyis kiszedi belőlem. Esélyem sincs.

– Papucs – vágom még hozzá, aztán kinyomom a hívást.

Hamid a fejét fogva dülöngél el mellettem egyenesen a nappali felé, rám se néz közben. Mormol valamit, ami állatira barátságtalanul hangzik. Az arab hangzást felismerem, de ennél többet nem tudok kivenni belőle. Basszus! Nagyon pipa lehet. Viszont úgy tűnik, ismeri a járást és ebből arra következtetek, hogy járt már itt korábban. Utána somfordálok és lesem, ahogy teljes hosszában kiterül a kanapén. Lábát felrakja a szemközti karfára, kezét színpadiasan a homlokán nyugtatja. Nagyon – hogy is nevezzem – nemesek a mozdulatai, tisztára, mint egy herceg az ezeregy éjszaka meséiből. Megrovó pillantást mér rám, és egyből újra szétárad bennem a bűntudat. Mellé térdelek, és a feje felé nyúlok, mire ő bizalmatlanul elhúzódik.

– Mit akarsz?

– Szeretném leellenőrizni, hogy nincs-e agyrázkódásod.