A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Holly Miller: What Might Have Been, 2022

Fordította NAGY BOLDIZSÁR

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Álmomban már szerettelek, 2020

First published in Great Britain in 2022 by
Hodder & Stoughton An Hachette UK company

Copyright © Holly Miller 2022

The right of Holly Miller to be identified as the Author
of the Work has been asserted by her in accordance with the
Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kővári Bettina

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-63-7

1

– Hogy mit csináltál?

Megállok a kocsma krétával írt, kézműves söröket soroló menütáblája mellett, és a fülemhez szorítom a telefont.

– Felmondtam – ismétlem. – Épp most. Mármint tényleg: tíz perccel ezelőtt.

– Beadtad a felmondásodat?

– Hát, inkább… csapot-papot otthagytam.

A tesóm néhány másodpercig lassú jógalégzést végez.

– A mindenit! Oké…

– Nem bírtam tovább, Tash. Egyszerűen túl sok volt.

Elképzelem, ahogy bólogat, és próbálja megérteni.

– Valami majd lesz – folytatom magabiztosan, habár cseppet sem érzem magam annak.

– Hadd találjam ki: az univerzum fedez téged?

Erre elmosolyodom, bár egy kicsit még bizonytalanul.

– Remélem!

A busz vissza Tashhez csak egy óra múlva indul, úgyhogy beültem a Smugglers nevű helyre, és rendeltem egy alkoholmentes Virgin Mary koktélt. A bárpultnál maradok, miután megkapom az italom. A Smugglers egyfajta intézmény Shoreley-ban: ez az első hely, ahol valaha kiszolgáltak, ahol élő zenét hallottam, és ahol találkoztam olyan fiúkkal, akik nem az iskolai barátaim voltak.

Kezd tudatosodni bennem, hogy csak bámulok magam elé a semmibe, ezért szórakozottan a telefonom horoszkópalkalmazására koppintok. A horoszkópolvasgatás a legújabb bűnös élvezetemmé vált, akárcsak a gagyi tévéműsorok nézése vagy az esti nassolás az ágyban – azaz csupa olyan dolog, amit soha nem vallanék be egy olyan pasinak, aki bejön nekem. Rémes, hogy rá lehet csúszni erre az appra! Egy kicsit olyan, mint a lottó. Talán majd most…

Olvasom a mai jóslatot, és a szívem közben kis sztepptáncot jár a mellkasomban.

A mai napon új karrierútra lépsz. Ha egyedülálló vagy, ez lehet az a nap, amikor összefutsz a lelki társaddal.

És akkor, mintha lassított felvételben látnám, meg is történik. Ahogy felemelem a kezem, hogy intsek a pultosnak egy újabb italért, a mellettem ülő feláll, és a helyére ül valaki.

– Egy korsó Guinnesst kérek, haver.

A csapos tétovázik, majd rám néz. Új szomszédom megfordul, és a tekintetünk találkozik.

– Á, bocsánat! – Széles mosolyra húzódik a szája, ez a legbarátságosabb bocsánatkérés, amit valaha láttam. – Nem láttam, hogy itt vagy.

Annyira különös: úgy érzem, mintha ismerném őt. Mintha már találkoztunk volna. De nem tudom megmondani, hogy mikor vagy hogyan.

Olyan jóképű, mint azok a férfiak, akik a kötött pulcsis reklámokban szoktak szerepelni: sötét borosta, kócos haj és csillogó szempár. Ahogy rám néz – egyszerre szórakozott és intenzív tekintettel –, és megcsap az aftershave édes felhője, azonnal eláll a lélegzetem.

– Szia! Nem gond. Csak nyugodtan – felelem.

– Mit kérsz?

– Jaj, ne, tényleg nem kell, hogy…

– De, ragaszkodom hozzá.

– Hát jó. Akkor egy Virgin Maryt. Köszönöm.

Javára legyen mondva, hogy nagy megkönnyebbülésemre nem próbál rábeszélni, hogy kérjek vodkát is az italomba, és nem poénkodik azzal, hogy az emberek általában piálni járnak a kocsmába.

Amikor megérkeznek az italok, a fickó körbepillant a helyiségben, majd megvonja a vállát, és marad a mellettem lévő széken.

– Nem bánod? Tele van a hely ma este. – A poharam felé emeli a sajátját. – Egyébként Caleb vagyok.

Nem ismerős a neve.

– Lucy. – Hátrasimítom a tengeri levegőtől kócos hajamat, és azt kívánom, bárcsak belepillantottam volna egy tükörbe, mielőtt kiviharzottam az irodából. Nagyon zsúfolt ma a kocsma, a vastag falak és az alacsony mennyezet között hemzsegnek az emberek, és gyanítom, csak idő kérdése, mikor kezdek el hervadni a melegben.

Elképzelem, hogyan grimaszolna most Tash, kétségbeesetten vizslatva az ápolatlan sörényemet meg a gyűrött ruhámat. Mindig is úgy gondoltam a nővéremre, mint önmagam kissé csiszoltabb változatára: hét centivel magasabb nálam, a haja egy-két árnyalattal szőkébb, a bőre pedig pár lumennel erősebben ragyog. Caleb azonban nyugodtnak tűnik, valószínűleg nem érdekli túlságosan a sima haj, sem a lumen, és ez így is van rendjén.

– Emlékszem, amikor ez még egy rendes, szakadt hely volt – mondja, miközben belekortyol a sörébe, és tekintete megakad a pult mögötti, gines üvegekkel kirakott, csilivili falon. – Most már minden csak a kézműves sörökről, a koktélokról meg a fatüzelésű kemencében sült pizzákról szól.

– És tökéletesen beállított Instagram-posztokról.

– Meg a nevetséges bársnackekről. – Egy tálat csúsztat felém a pulton keresztül. – Wasabis borsót?

Nevetve megrázom a fejem, próbálom figyelmen kívül hagyni a mellkasomban pislákoló rezdüléseket.

– Én inkább egy sültkrumpli-típusú lány vagyok.

Mosolyogva felemeli az öklét, és pacsizunk, a kezem eltörpül az övé mellett.

– Szóval, helyi vagy? – kérdezem azon gondolkodva, talán valahogy mégis kiderül, ismerjük-e egymást.

Bólint.

– Te?

Én is bólintok.

– Ez a péntek esti törzshelyed?

– Nem egészen. – Tétovázom, de aztán elkezdenek ömleni a szavak. – Igazából… épp most mondtam fel a munkahelyemen.

Tágra nyílik a szeme.

– Hű! Oké. Szóval, most… italba fojtod a bánatod?

– Nem. Kifejezetten jó döntés volt, hogy felmondtam. Az elveim közbeszóltak.

– Hát, akkor gratulálok. – Megemeli a poharát, és akkor, épp csak egy ezredmásodperc erejéig, egyenesen egymás szemébe nézünk. Érzem, ahogy a lélegzetem megfeszül mellkasomban, és a melegség szétterül a bőrömön. – Éljen, éljen!

– Köszönöm – préselem ki magamból, majd, talán azért, hogy eltereljem a figyelmét meg a sajátomat is a bizonyára szemmel látható zavaromról, hozzáteszem: – És mi a helyzet veled? Te élvezed a munkádat?

Bólint.

– Fotós vagyok.

– Tényleg? És ebből meg lehet élni?

Felnevet.

– Akár hiszed, akár nem, mi is létezünk.

– Bocsánat – válaszolom megszégyenülten. – Úgy értettem…, olyan sokan vannak, akik ilyen munkáról álmodnak, szóval… Csak le vagyok nyűgözve.

Elmosolyodik, és biccentve köszönetet mond.

– És most, hogy már szabad vagy… Te miről álmodozol?

Elbizonytalanodom. Bevallhatnám az igazat – hogy mindig is nagyon szerettem volna regényt írni –, de akkor az a típusú ember lennék hirtelen, akitől mindenki menekül a partikon.

– Igazából még nem tudom.

– Mit csináltál, mielőtt kiléptél? – Most megfordul a székén, hogy szembeforduljon velem, a szeme ragyog, és látom rajta, hogy tényleg figyel.

– Egy reklámügynökségnél dolgoztam.

Felhúzza a szemöldökét, ahogy belekortyol a sörébe.

– Shoreley-ban ilyenek is vannak?

Nevetek.

– Igazából csak egy. Szerettük magunkat kicsinek, de hatalmasnak gondolni.

– És miért mondtál fel?

Ismét tétovázom, és miközben azon gondolkodom, hogyan magyarázhatnám el neki a legjobban, ledermedek.

Nem, ez nem lehet.

Csak pislogok, próbálom eldönteni, hogy amit látok, az a valóság-e.

Merthogy a semmiből, az utcának azon a részén, ami a székemből látható, kiszúrom azt az embert, akinek a jelenlétére abszolút nem számítottam.

Félúton az ablak felé megállt, hogy megnézzen valamit a telefonján. Ahogy döbbenten bámulom, érzem, hogy a szívem kicsit gyorsabban kezd verni.

Ez tényleg ő.

Max. Max Gardner.

– Elnézést – motyogom, és olyan erővel tolom hátra a székemet, hogy majdnem felborul. Otthagyom Calebet meg az italomat, átpréselem magam a tömegen, és kimegyek az utcára. A kocsma melegét követő hideg levegőtől olyan hangon nyögök fel, mintha a szívem akarna kiugrani a torkomon.

– Max. – Csak ennyit mondok.

Felnéz, én pedig végigmérem: fekete gyapjúkabátban és csíkos öltönyben van, ugyanaz a csillogó tekintet és éles állkapocsvonal, az öregedésnek nyoma sincs a jóképű arcán. Magas, szőke, és csak úgy árad belőle a méltóság. Egy rövid ideig meg se mozdul. A pillanat megbabonázta.

A gyomromban kotorászom a hangom után.

– Szia!

Szelíden elmosolyodik, és felém lép.

– Istenem! Tényleg te vagy az. Szia!

2

A levegőben dobunk egymásnak csókot, ami azért röhejes, mert Max meg én mindig kinevettük azokat, akik ezt csinálják, aztán hátrébb állunk, hogy jól megnézzük egymást. Ma este már másodszor átkozom magam a zilált a külsőm miatt, és amiért úgy kiül az arcomra a sok agyalás miatti fáradtság.

Max és én nem tartjuk a kapcsolatot a közösségi oldalakon, és mint minden jó ügyvédnek, neki is titkos a Facebook- és Instagram-profilja. Soha nem tudtam rávenni magam, hogy bejelöljem vagy kövessem, de a LinkedInjét időről időre megnézem. Soha nem változik: ingatlanjogi ügyvéd az amerikai Heyford West White-nál – vagy HWW-nél, ha szereted a rövidítéseket –, aminek brit irodái a londoni Cityben vannak.

A profilképe – profi fotó és klasszikus Max – szinte kiköpött olyan, mint az előttem álló férfi. Gyilkosan éles állkapocsvonal, homokszőke haj, ördögi tekintet. Az a fajta arckifejezés, ami azt sugallja, hogy komolyan veszi az ügyedet, egy olyan plusz kis csillogással, ami arra utal, hogy durva bulit tart, ha nyerni fog.

A férfi, akivel együtt kellett volna maradnod – súgja a szívem engedély nélkül. – És aki csak úgy lelépett.

– És mit… – szólalok meg végül, mert egyikünk sem mond semmit már egy jó ideje. – Mit keresel itt?

– Dolgozom. Vagyis olyasmi. – Megdörzsöli az állát, és rá nem jellemző módon bátortalannak tűnik. – Volt egy megbeszélésem az M2-es autópálya mellett, aztán gondoltam… Talán eljöhetnék ide, és nosztalgiázhatnék a régi helyeken.

Nosztalgiázni. Szóval rám gondoltál.

– Igazából azon gondolkodtam, hogy megpróbálom felvenni veled a kapcsolatot, de… – Nem folytatja. – Nem voltam biztos benne, hogy itt laksz-e még, vagy hogy akarsz-e látni, vagy…

– Nem, ez… Persze hogy szívesen látlak. – Elmosolyodom, az érzések vadul kavarognak bennem. – És milyen volt a munkamegbeszélés? Vicces?

Felnevet.

– Egy kicsit sem. Csak egy helyszíni látogatás. Egy magas irodaépületről van szó. Állítólag kitakarja a fényt a szomszédos épületekből. Az egész ügy rém unalmas.

Mosolygok azon, ahogy az állítólag szót ejti.

– Akkor elérted az álmaidat. Ügyvéd lettél.

Ahogy mosolyogva bólint, a szemében olyan vad büszkeség villan, ami túlmegy az illedelmesség határán. Furcsa módon elégedettséggel tölt el az ügyvéd Max látványa, az, ahogy ott áll a fehér ingében és szénszürke nyakkendőjében, sikeresen és elegánsan. Pont ilyen akart lenni annak idején.

Pár percig a londoni életéről beszélgetünk és arról a furcsa fordulatról, amit az én szakmai életem ma vett, aztán az jut eszembe, milyen röhejesek lehetünk, hogy itt dumálunk a járdán, miközben kerülget bennünket a péntek esti tömeg.

Megköszörülöm a torkomat.

– Figyelj, nincs kedved meginni valamit, vagy…?

– Igazából – feleli, majd megnézi az óráját, és finoman grimaszol – vissza kell mennem Londonba. Baromi korán indul a gépem, és még be sem csomagoltam. Ez az egész egy kicsit… hirtelen jött ötlet volt.

Az izgalom alábbhagy a mellkasomban. Talán még most sem múlt el a régi vágya, hogy meneküljön előlem. De egy mosolyt erőltetek az arcomra.

– Jó neked. Valami szép helyre mész?

– A Seychelle-szigetekre. Két hétre.

– Egyedül? – Már ki is mondtam, még mielőtt végiggondoltam volna, miket beszélek.

Megrázza a fejét.

– Búvárkodni megyek. Egy csoporttal.

– Ez nagyon jól hangzik – mondom, titokban nagyon megkönnyebbülve, bár persze semmi jogom hozzá, hogy rosszul érezzem magam amiatt, ha kettesben menne valakivel egy romantikus kiruccanásra. – Hát, talán, ha visszajöttök, akkor…

– Mindenképpen – vág a szavamba, és egyenesen a szemembe néz, mire a gyomrom megrándul a gyönyörtől. – Legalább tíz évet kell bepótolnunk.

Egy pillanatra egymásba kapaszkodik a tekintetünk, és kifejezetten nehéz elfordítani a fejem.

– Ez annyira furcsa – mondom végül. – Hány ember járkál általában Shoreley utcáin?

– Nem tudom, több száz? Több ezer? – kérdez vissza mosolyogva. Biztosan arra gondol, amire én. Mi másra? – És mégis összetalálkoztunk.

Telefonszámot cserélünk, majd nézem, ahogy Max elsétál a macskaköves úton, a fejemben pedig csak úgy zsonganak a gondolatok. Lehet, hogy a hülye applikációmnak igaza volt – és épp most botlottam a lelki társamba? Annyiszor gondoltam már arra, hogy számomra Max az igazi, csak rosszkor találkoztunk, rossz helyen.

3

– Helyesen cselekedtél – biztosít Jools, amikor elmondom neki, hogy tegnap felmondtam a munkahelyemen. – Már olyan rég szívattak téged.

Még mindig az ágyban fekszem, és videochatelek a legrégebbi barátommal, aki általános iskola óta mellettem van, és aki mindig megnyugtat, ha szükségem van rá.

– Köszi! – felelem az ajkamba harapva. – Bár egy kissé elhamarkodottnak érzem a lelkesedést ebben a bizonytalan helyzetben. Általában nem hozok elhamarkodott döntéseket. Néha előfordul, hogy késő este is iszom egy kávét, hogy kipróbálok egy merész rúzsárnyalatot, vagy véletlenszerűen választok egy éttermi menüből, de amúgy általában nem vállalok kockázatot.

Jools belekortyol a teájába. Hozzám hasonlóan ő is nemrég kelt. Lazán összegumizott haja az arcába lóg, kisimítja az arcából.

– Na és mit mondott Georgia, amikor közölted vele, hogy kilépsz?

– Igazából nem sok mindent. Azt hiszem, sokkot kapott.

Amikor kilenc évvel ezelőtt először dolgozni kezdtem a Figarónál, olyan szerencsésnek éreztem magam, mint aki meg sem érdemelte ezt a lehetőséget – hogy kaptam egy állást Shoreley egyetlen kreatív ügynökségénél, alig pár hónappal azután, hogy végeztem az egyetemen. Eredetileg írónak jelentkeztem, de Georgia tervezőként alkalmazott, mert halványan azt érezte, hogy a fiatal ügynökség nélkülem nem jutna messzire. Azonnal igent mondtam – nagyon hálás voltam, hogy egyáltalán munkát ajánlottak nekem –, és megfogadtam, hogy amint beilleszkedtem és bizonyítottam, újra megemlítem, hogy valójában írni szeretnék. Kezdetben csak hatan voltunk, ebből nőttünk együtt negyvenfőssé. Az első években jó volt minden. Sok szempontból kifejezetten kielégítő. De mélyen legbelül tudtam, hogy én nem vagyok tervező: mindig is írni akartam. A véremben van. Egész idő alatt, amíg termékek és iparágak után kutattam, ügyfelekkel tartottam a kapcsolatot, vagy briefeket írtam, biztosan tudtam, hogy szívem csücske az írás. Szalagcímeket formázgattam, kreatívokat terveztem, de néha szövegeket is fogalmaztam, hogy besegítsek az íróknak.

Tegnap lett elegem, amikor megtudtam, hogy Georgia felvett egy külsős szövegírót. Az évek során öt alkalommal ígérte nekem oda azt az állást, erre most valaki másnak adta.

Berontottam az irodájába, magyarázatot követelve, mire ő zavartan közölte, hogy nem megfelelő az időzítés, és nem engedheti meg magának, hogy elveszítsen engem tervezőként. Így hát – magamat is ugyanúgy meglepve, mint a többieket – egyszerűen kisétáltam.

– És most mi lesz? – kérdezte Jools egy szelet pirítósba harapva. – Londonba fogsz költözni?

– Londonba? – visszhangoztam, mintha csak azt kérdezte volna: a Holdra?

– Igen. Pár hete megkeresett az a nagymenő ügynökség, vagy nem?

Bólintok.

– Igen, de ők tervezőt keresnek.

Történetesen a kreatív ügynökségek krémjének, a sohói Supernova ügynökségnek a HR-ese írt rám nagyjából két hete. A csapathoz az iparág legmenőbb tehetségei tartoznak, és rendszeresen versenyeznek az ország legnagyobb ügyfeleiért, sorban nyerve meg a pályázatokat, díjakat. A Supernova híresen kíméletlen, és félelmetes hírnévre tett szert: legendák keringenek a munkatársak levadászásáról, a rendszeres éjszakázásokról és arról, hogy számukra nem létezik a hétvége. A fizetés azonban szemet gyönyörködtető, az irodának pedig saját bárja, edzőterme és manikűrállomása van. Ráadásul ott vannak azok a luxusnyaralások is, amelyeknek minden költségét a cég állja.

Kaptam már hasonló megkereséseket más HR-esektől is az elmúlt években, de azoknál a cégeknél ugyanúgy jelen voltak azok a problémák, ami miatt nem hagytam ott a Figarót – egy újabb ígéret Georgiától, hogy írhatok majd, egy fizetésemelés, vagy épp az, hogy a Guardian a vidékre vágyó londoniak kedvenc helyének nevezte Shoreley-t. És ha őszinte akarok lenni, én teljesen jól elvoltam voltam Shoreley-ban, Tashsel és a férjével meg az unokaöcsémmel. Soha nem gondolkodtam el komolyan azon, hogy a fővárosba költözzek.

– Tökéletes az időzítés, Luce! – mondja Jools. – Van egy szabad szobánk. Szó szerint ma szabadult fel. Cara elköltözik.

Jools közel tizenkét évvel ezelőtt költözött Shoreley-ból Londonba, hogy ápolónőnek tanuljon, és azóta nem is jött vissza. Az elmúlt három évben egy nagyobb házban élt másokkal együtt Tootingban. Hozzám hasonlóan ő is spórolt, hogy saját lakást vehessen, és a társbérlet természetesen olcsóbb volt, mint egy egyszobás lakás. Ráadásul csak egyutcányira van a kórháztól, ahol dolgozik.

Az évek során többféle lakótársa és szobatársa volt már – a róluk szóló sztorikon mindig jókat nevettünk –, de a mostani lakótársai elég rendesnek tűnnek. Találkoztam velük néhányszor. Különösen Cara volt szimpatikus a nagy szívével és éles eszével, a gurgulázó nevetésével és a hajlamával, hogy sajtos pirítóst csináljon az éjszaka kellős közepén.

És Jools háza szép is. Igen, kicsit lelakott és elhanyagolt, a tapéta válik le a falról, a szőnyegek kopottak, a csapok meg állandóan csöpögnek és szivárognak. Mégis, van benne valami otthonos, kellemes. És mindig tele van emberekkel. El tudom képzelni, hogy biztonságban érzem ott magam.

Jools elmondta, hogy Cara utazni indult. Délkelet-Ázsiába, onnan pedig Ausztráliába megy.

A gyomrom összeszorul, ahogy a tekintetem a hálószobám ablakára siklik. Szomjazom a levegőre, keresem a menekülési útvonalat.

Veszek néhány lassú lélegzetet, majd ismét ránézek a telefonomra.

– Komolyan mondod?

– Igen! Csapj le erre a menő ügynökségi munkára, és költözz hozzám!

– De… Nem hiszem, hogy Londonban tervező akarok majd lenni, hiszen Shoreley-ban sem élveztem.

– Akkor legyél szövegíró! Oké, lehet, hogy alacsonyabb beosztásban kell majd kezdened, de nézd meg, milyen gazdag tapasztalatod van az iparágban!

És ott a portfólióm – teszem hozzá óvatosan gondolatban. Hirdetési szövegek, amiket szabadidőmben írtam, sorok, amikkel a csapat nem tudott mit kezdeni, reklámok, amiket a tervezőkkel együtt dolgoztam ki, csak úgy szórakozásból.

– Ráadásul tudod, ki él még Londonban – folytatja Jools jelentőségteljesen.

– Ki? – kérdezem ártatlanul, bár az agyam azt suttogja: Max.

– Max.

* * *

– Max? – kérdezi a nővérem néhány perccel később, amikor lent reggelizek, és a szeme olyan tágra nyílik, mint egy őznek a lámpa fényében.

Tash azóta nem Max-rajongó, hogy a pasas összetörte a szívemet.

– Tudom, tudom. De olyan kedves volt tegnap este. Úgy tűnt… Örül, hogy lát engem.

– Mit keresett Shoreley-ban?

– Csak erre járt. Munkaügyben – felelem, és úgy döntök, nem avatom be abba, hogy Max bevallottan nosztalgiázni jött.

Tash átnyújt egy kávét. Míg én a makulátlan konyhai reggelizőpultnál Coco Pops müzlit lapátolok, ő éppen edzőterembe készül, tetőtől talpig Sweaty Betty márkájú cuccokban, egyik kezében egy óriási palack vízzel.

Két évvel ezelőtt költöztem ide Tashhez meg a férjéhez, Simonhoz. Ez egy nagy ötlet része volt – eleinte inkább az övé, mintsem az enyém –, hogy könnyebben tudjak pénzt gyűjteni, és végül feljebb jussak az ingatlanlétrán. Történetesen utálok egyedül élni, és amúgy is vágytam a társaságra, miután szakítottam az exemmel, így elég jól működött a dolog.

Tash és Simon részéről egyébként ez nem olyan nagy áldozat, mint amilyennek tűnik: az átalakított farmházukban hat hálószoba és két igazi szárny van, ráadásul én vagyok a velük lakó, nem hivatalos bébiszitter. A birtok körülbelül tizenhat kilométerre van a tengertől, hatalmas szántóföldek veszik körül, és nincsenek közeli szomszédok. Az itteni csend néha kísértetiesnek hat, és hiányzik a hullámok hangja meg a Shoreley macskaköves utcáin bolyongó lelkes turisták nyüzsgése.

– Jools szerint Londonba kellene költöznöm – mondom teli szájjal, gabonapelyhet lapátolva magamba, miközben Tash egyik lábáról a másikra ugrál. – És van egy szabad szobájuk.

Tash homlokán elmélyül a barázda. Abbahagyja az ugrálást.

– Luce, csak azért, mert összefutottál Maxszel, nem állhatsz csak úgy fel, és…

– Nem erről van szó – felelem, mert tényleg nem erről van szó. Mármint, oké: a horoszkópom véletlenül megemlítette, hogy tegnap összefutottam a lelki társammal, és tényleg nevetségesnek tűnik a gondolat, hogy ez nem Maxre vonatkozik. De arra is utalt, hogy a karrierem új kanyart vesz. Joolsnak van egy szabad szobája, és rám írt annak a reklámügynökségnek a HR-ese: talán minden jel London felé mutat.

– Nekem jobb ötletem van – kezdi Tash.

– Hallgatlak – válaszolom gyanakodva, mert, valljuk be, egy olyan emberrel beszélek, aki élvezi a reggeli előtti edzést.

– Miért nem használod ki az alkalmat az írásra? Mindig is ez volt az álmod.

– Igen, erre is gondoltam. Hogy megpróbálok írói állást szerezni egy reklámügynökségnél.

– Nem, úgy értettem… – Tash tétovázik, aztán mosoly terül el az arcán. – Nézd, mire bukkantam tegnap a csemegeboltban! – Odahajol a gyümölcstálhoz, és kicsúsztat alóla egy szórólapot.

ÍRJA MEG AZT A REGÉNYT! BÁRMILYEN SZINTEN TART, SZÍVESEN LÁTJUK.
WORKSHOP HETENTE. 5 FONT EGY ALKALOM.
A PROGRAMOT VEZETI:
RYAN CARWELL
PUBLIKÁLT REGÉNYÍRÓ

Felnézek rá.

– Írjak regényt?

Átnyúl a reggelizőpulton, és megfogja a kezem.

– Emlékszel, mielőtt elutaztál, felolvastad nekem azt a novellát, amit írtál, és én… le voltam nyűgözve. Őszintén, Luce. Azóta is azon gondolkodom, hogy valamit kezdened kellene az írással. Nos, talán tényleg itt a lehetőség. Hogy visszatérj ahhoz, amit igazán szeretsz. Nem azt mondtad, hogy van egy regényötleted?

Nyelek egyet. Sok szempontból igaza van: a regényírás az, amit igazán szeretnék csinálni. Azt hiszem, ez a vágy onnan ered, hogy gyermekkoromban mohó könyvmoly voltam: mindig a könyvekhez fordultam, ha elbizonytalanodtam, amikor el akartam menekülni egy másik világba, vagy egyszerűen el akartam veszni egy időre – például amikor apát elbocsátották, amikor sorozatos betörések történtek az utcánkban, vagy amikor a szeretett nagymamánk végül gyomorrákos lett. És a könyvek, amelyekben vigaszt kerestem, szinte kivétel nélkül szerelemes sztorik voltak. Olyan könyvek, amelyek a szüleimnél mindig is ott hevertek a házban, hiszen ők javíthatatlan romantikusok voltak. Így aztán az iskolai szünidőkben és hétvégeken, de egyébként hétköznaponként is, zseblámpával az ágyneműm alatt az Üvöltő szeleket, a Büszkeség és balítéletet, az Anna Kareninát és a Dr. Zsivágót bújtam. A történetek persze nem mindig voltak vidámak, és nem mindig győzött bennük a szerelem. De az nagyon tetszett, ami közös bennük: hogy a szerelem állt a középpontban, ez az egyetemes, minden másra kiható érzelem, ami egyszerre képes bennünket kiteljesíteni és teljesen elpusztítani.

Ahogy idősebb lettem – és különösen a csalódások, szívfájdalmak vagy traumák pillanataiban –, az olvasás iránti szenvedélyem átváltott az írás iránti vágyba, a vágyakozásba, hogy lássam, vajon másoknak is át tudom-e adni, amit én éreztem olvasás közben: azt, hogy könnyekig meghatódtam, inspirálódtam, megvigasztalódtam.

Így aztán elkezdtem olyan szövegeket írni, amelyekhez a legjobban értettem: szerelmes történeteket. Az egyetemen csatlakoztam egy kreatív írócsoporthoz, versenyekre neveztem, sőt még a diákújságban is megjelent néhány novellám. Az írás lett az önkifejezési formám, a mód arra, hogy megpróbáljam értelmezni az életet. Még akkor is, amikor leadtam az angol irodalom szakot, mindenkinek azt mondtam, hogy nem lesz semmi baj, mert író leszek, miközben bejárom a világot. És akkoriban már összeállt egy regényötletem: megvolt az alapötlet, a szereplőim és a vázlatos fejezetterv, megtöltöttem egy fél jegyzetfüzetet.

De aztán jött Ausztrália, és a világot már nem igazán tudtam értelmezni. És már nem akartam kifejezni, amit érzek. Egyszerűen elhallgattam. Akkoriban elég volt néhány saját soromat látni, és máris epe jött fel a torkomban.

Azóta nem is néztem rá arra a regényre.

A nővérem szeme felcsillan a lehetőségtől.

– Ez volt a terved, amikor otthagytad az egyetemet, Lucy, ugye? Hogy írsz egy regényt. De miután visszajöttél Ausztráliából… – Elhallgat, de jól tudom, mit akar mondani: hogy a hazatérésem után már nem voltam ugyanaz az ember, mint előtte.

– Pénzre van szükségem – bököm ki. – Nem tehetem meg azt, hogy… nem dolgozom.

– Akkor keress egy részmunkaidős állást, hogy átvészeld ezt az időszakot! Itt sokkal olcsóbban meg tudsz élni, elég, ha van valami alkalmi munkád.

Nem tagadom, hogy Shoreley-ban kellemesen eléldegélek. Joolsék házában annak az egy szobának is felháborítóan magas az ára, ha csak rágondolok, gyorsabban kezd verni a szívem.

– Igazából – mondja Tash, és olyan gyorsan pislog, mintha hirtelen támadt volna valami világmegváltó ötlete. – Ivan épp keres valakit, aki segít neki vezetni a boltot.

Üres tekintettel bámulok rá. Ki az az Ivan? Milyen boltot?

– Ismered Ivant! Luke apja.

– Nem ismerem Luke-ot, sem az apját. – Tash gyakran csinálja ezt: olyan gyerekek és szülők nevét dobja be, akik Dylan sulijába járnak. A legtöbbjükkel természetesen nem találkoztam, de még csak nem is hallottam róluk.

– Luke Dylan osztályába jár. Az apjának van egy ajándékboltja a városban. A Pebbles & Paper.

– Az a hely, ahol harminc fontba kerül egy gyertya?

Tash mosolyog.

– Ugyan már! Odavagy az univerzum által küldött jelekért, vagy mi. Találtam ezt a szórólapot, Ivan keres valaki maga mellé a boltba… Ez egy lehetőség. Hogy befejezd azt a regényt, és azt csináld, amiről mindig is álmodtál!

Egyszer, az egyetemen, néhányan kinn ücsörögtünk a hálótermek folyosóján, és arról beszélgettünk, kinek mi a legnagyobb félelme. A szokásos dolgokban egyetértettünk: félünk attól, hogy elveszítjük egy szerettünket, vagy a betegségektől, és hogy életünk végéig tele leszünk adóságokkal. De volt egy gondolat, ami úgy csengett bennem, mint egy csengő: attól féltem, hogy nem követem azt, amire születtem. Nem tudtam elképzelni annál rosszabbat, mint hogy elszalasztom az esélyeket – legyenek azok bármilyen nagyok vagy kicsik –, amelyeket az élet az utamba küld. Nem tudok ennél ijesztőbb dolgot kitalálni ennyi év után sem.

Valami felkavarodik a gyomromban a gondolatra, hogy újra megismerjem azt az embert, aki valaha voltam.

– Na? – A nővérem, a legjobb barátom, a régi bizalmasom várakozó tekintettel néz rám. – Mit fogsz csinálni, Luce? Maradsz vagy elmész?