Kordos Szabolcs

Restaurant,
Hungary

Minden, ami a vendég
előtt titok marad

részlet

Budapest, 2021

Copyright © Kordos Szabolcs, 2019, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2019, 2021

ISBN 978 963 568 180 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Korrektúra Takács Andrea
Borítóterv Sebes Miklós

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Aperitif

Ez a könyv a legjobb hazai éttermek tulajdonosairól, séfjeiről, szakácsairól és felszolgálóiról szól. Az ő sztorijaik laza gyűjteménye, bepillantás a színfalak mögé. 2020 márciusáig riportalanyaim, e szféra szereplői, úgy érezhették, hogy övék a világ, de legalábbis a jövő. Idehaza zajlott a gasztroforradalom, a legnagyobb séfeket ünnepelte a közvélemény. Aztán jött a koronavírus, és mindent megváltoztatott, legalábbis egy időre biztosan. Amit most, kedves Olvasó, a kezében tart, az a Restaurant, Hungary második, bővített kiadása. A kötet végén több fejezetet szentelek a pincérek, bárosok, tulajdonosok, sőt futárok történeteinek, mindegyikük elmeséli, hogyan élte meg és főleg túl ezt a nehéz időszakot, amikor minden összeomlott körülöttük. Alig pár hónap leforgása alatt érdekes kanyarokat vettek az életutak.

Kordos Szabolcs

2021. október 5., Budapest

Előétel

Egyengessék el az asztalkendőjüket, ragadják meg az előételes késüket, hamarosan érkezik az amuse bouche, talán szarvashústatár lesz kápiapaprika-mártással, talán egy egyszerű avokádókrém ropogós bundában. Soha nem lehet tudni, ebben a világban nincs állandóság, csak folytonos megújulás. Gasztronómiai utazásra indulunk, elsősorban Budapest legjobb éttermeit ejtjük útba, de benézünk néhány kiváló vidéki konyhába, sőt pár mondat erejéig elkalandozunk Franciaországba és Nagy-Britanniába is. Az ízek túrája lesz ez, mégis viszonylag kevés szó esik majd magukról az ételekről, mert a fazék helyett az emberek fejébe, életébe, a szakma kulisszái mögé szeretnénk betekinteni. Régi olvasóim már ismerik a munkamódszeremet, mindig kinézek magamnak egy titokzatos, izgalmas, kívülről csillogó világot, amely izgatja a fantáziámat, majd elkezdek beszélgetni az adott terület főszereplőivel. Legújabb vadászterületem az elegáns éttermek, bisztrók, a fine dining helyek kis univerzuma és egyáltalán a gasztroboom, az a robbanásszerű változás, amelyen az utóbbi években keresztülment a magyar vendéglátás. Az elmúlt hónapokban ült velem szemben Michelin-csillagos séf, sous-chef és egyszerű commis, elegáns étterem tulajdonosa, üzletvezetője, főpincére, felszolgálója, mixere és fekete mosogatója is. A történet egy szombati reggelen kezdődött a Szent István körúton – ott, a kiadó irodájában találkoztam az első riportalanyommal. Kért egy kávét, aznap már a harmadikat, hiába, pörgős az élet, majd mesélni kezdett, én pedig azt éreztem, hogy megérkeztem, nem a körútra, hanem az újabb témámhoz. Sokfelé és sokféle úton folytatódott az adatgyűjtés, álltam lángnyelveket eregető wok mellett egy kínai étterem konyhájában, ahol egy messziről jött család különös története bontakozott ki előttem, miközben a gyerekeik a lábunkat kerülgetve rohangáltak, és két nyelven beszéltek. Ültem nyitás előtt Budapest hivatalosan is egyik legjobb éttermében, zárás után egy másikban, és megannyi kocsmában, ahol a szakmabeliek meséltek, meséltek és meséltek, sokszor órákon át, az éjszakába nyúlva. Sztorizhattak nyugodtan, mert anonimitást ígértem nekik. A Hungary-sorozat korábbi köteteihez hasonlóan ezúttal sem fedem fel interjúalanyaim személyazonosságát, mert névvel, címmel, telefonszámmal nem lehettek volna olyan őszinték, mint amilyenek a beszélgetéseink során voltak. Feszélyezte volna őket a szerződésük, a cégük, az, hogy mit gondolnak róluk a szakmában, ezért csak óvatosan megfogalmazott PR-mondatok hangozhattak volna el, amelyekre szerintem önök sem annyira kíváncsiak, mint a valóságra. Sajnos nincs más lehetőségük, kedves olvasók, mint hogy megbíznak bennem: a következő oldalakon olvasható történetek, vélemények, valóban interjúk tucatjainak az eredményei. Nem írtam le semmi olyasmit, amit ne szavahihető emberek meséltek volna el, és nem színeztem ki az eseményeket. A rengeteg alapanyagból megpróbáltam tartalmas főételt főzni, amely nemcsak könnyen fogyasztható, de talán egy kicsit táplál is. Ha a testünkre nem is, az elménkre, világlátásunkra, tájékozottságunkra mindenképpen jó hatással lehet. A sztorik lényegét nem, a megszólalók személyazonosságát azonban itt-ott megváltoztattam, hogy felismerhetetlenek legyenek. Nem írtam le az éttermek nevét sem, ez nem egy Michelin-kalauz, hanem riportkötet, bár kétségtelen, hogy a gumigyártó kiadványáról is bőven ejtek szót. Hűséges olvasóim talán meglepődnek majd, hogy milyen sok életutat találnak a könyvben, eddig nem volt szokásom teljes biográfiák lejegyzése, azonban az anyaggyűjtés közben annyit izgalmas emberrel és történettel találkoztam, hogy úgy döntöttem, kicsit alaposabban bemutatom a riportalanyaimat, arcot adok nekik, már amennyire a műfaj ezt engedi.

Néhány évvel ezelőtt egyszer már alámerültem a vendéglátás bugyraiba, az Eszem, iszom, Hungary című kötetben a balatoni hekkezőktől, a vidéki kisvendéglőkön át a belvárosi koktélbárokig kalandoztam. Riportalanyaim „vallomásai” segítségével sokat meséltem trükkökről, lejárt élelmiszerekről, átcímkézett borokról, felturbózott számlákról, ezerszer használt kávékapszulákról, átvert tulajdonosokról és vendégekről. Aki a vendéglátás – még mindig létező – sötét oldalára kíváncsi, lapozza fel azt a könyvet. A Restaurant, Hungary egy másik miliőben játszódik, az éttermi szféra legfelső szintjein, ahol az órákig áztatott, agyonfűszerezett romlott csirke helyét a kiváló minőségű wagyu marha veszi át, a séfek ünnepelt művészek, a fizetések magasak, a mindennapok azonban legalább olyan gyilkosak, mint az alacsonyabb kategóriájú helyeken.

Ez a könyv nem lehetne az önök kezében, ha egyrészt nem írom meg, másrészt nincs a gasztroboom, vagyis az a folyamat, amely tíz-egynéhány éve indult, ám az utóbbi pár esztendőben pörgött fel igazán. Kedvenc bloggerem szerint 2007 tájékán, néhány cikkel kezdődött az egész, amikor is egy szaktekintély provokatív módon a hazai gasztroguruk arcába vágta az igazságot: a magyar gasztronómia dicsősége kamu, ócska alapanyagokból, levesporokkal kotyvasztó nemzetté váltunk. Valami mozgolódni kezdett a szakmában, inspirációért nem kellett messzire tekinteni, hiszen Olaszországban, Franciaországban, Németországban és Európa nyugati államainak többségében már lezajlott ez a folyamat. Nálunk – az átlagember számára kezdetben láthatatlan módon – a csúcsgasztronómiában alakultak át először a viszonyok. A tulajdonosok külföldi tréningekre küldték a séfjeiket, visszatértek az első gasztrokivándorlók, akik az elsők között vállaltak munkát az unió más országaiban, az éttermek elkezdték a minőségi alapanyagok használatát, manufaktúráktól, kistermelőktől szerezték be az ételeik hozzávalóit. Nemzetközi szinten is vállalhatóvá fejlődtek a felső kategóriás vendéglőink. Budapest bekerült a Michelin-kalauz egyik helyi változatába, vele együtt megjelent az első csillag a magyar gasztronómia terén, manapság pedig teljes erővel tombol a csillagláz. Míg külföldön a bisztrók segítségével szivárgott be a gasztroboom a csúcsgasztronómiából a hétköznapi emberek életébe, nálunk a street food, az utcai ételek hozták meg ugyanezt az eredményt. Megjelentek a kézműves burgerezők, a kolbászosok, közismert kifejezéssé váltak olyan ételnevek, mint a pad thai, a shakshuka vagy a pho leves. Az elmúlt három-négy évben aztán beköszöntött végre a bisztrókorszak is, nőnek ki a földből a jó minőséget, nagy ízvariációt kínáló olcsóbb éttermek. Kedvez a folyamatnak, hogy mivel sokan látják ebben a műfajban a pénzt, most éppen boldog-boldogtalan a vendéglátásba akar fektetni. Ami még igazán hiányzik a teljes gasztroboomból – legalábbis kedvenc szakíróm szerint –, az az, hogy a kockás terítős kifőzdékbe és a vidéki éttermekbe is elérjenek az eredmények. Talán már nem kell sokat várni erre. A fővárosi kapkodásban megfáradt, tapasztalt séfek közül előbb-utóbb többen is elindulnak vidékre, ahol még közelebb lehetnek a friss alapanyagokhoz, és talán idővel az ő mostani helyetteseik, szakácsaik is meglátják a lehetőséget szülővárosukban. A pár ezer fővárosi gasztrosznob követi majd őket mindenfelé, és remélhetőleg helyben is megszületik az igény a minőségi ízekre.

Jelenleg a nevesebb szakácsok az új rocksztárok, vetélkedők zsűritagjaiként milliók látják őket naponta a tévében, plakátokról köszönnek vissza, a közösségi médiában százezreket motiválnak influencerként, könyveket adnak ki. A szakmájuk irigyelt és menő. Ma a gasztronómiában dolgozni szexi.

Ez a könyv abban a szegmensben marad, amelyből a gasztroboom kinőtte magát: a csúcsgasztronómiában. Igyekszem bemutatni a legjobb konyhák belső életét, hírességeknek főző magánséfek kalandjait, a fényűző partik háttértörténeteit, a Michelin-csillag ragyogását és a teljesítménykényszer szülte drogfüggőség sötétségét.

Induljunk, mielőtt kihűl a téma.

Fehér kesztyűs kézzel –
fine dining a javából

Fine dining – ízlelgessük ezt a kifejezést, forgassuk, mint Bocuse d’Or zsűritag a szájában a tokhallevest. Maga a kifejezés finom, kifinomult étkezést jelent. Hogy mi számít fine diningnak, azt nehéz megállapítani, kicsit úgy van vele az egyszeri fogyasztó, hogy ahol drágán adnak nagy tányéron kis adagokat, az biztosan ebbe a kategóriába tartozik, főleg, ha a séf kezében van egy csipesz, a pincér pedig fehér kesztyűben közelít az asztalához. A kicsit hivatalosabb megfogalmazás szerint az a fine dining étterem, ahol hat-nyolc fogásból álló menüt szolgálnak fel, a fogások pedig egymásra épülve alkotnak gasztronómiai élményt, amitől a vendég az ízek színházában érezheti magát. A zamatok harmóniája mellett a fine dining műfajban utazó éttermek komoly hangsúlyt helyeznek a látványvilágra, az ételek díszítésére és a megfelelő adagok tálalására. Itt a köret nem fél kiló al dente rizst és nem is olajban áztatott steakburgonyát jelent. Ha egy kicsit prózaibban fogalmazunk, akkor azt mondhatjuk, hogy egy fine dining étteremben kizárólag minőségi alapanyagokat használnak, a lehető legkevesebb előre elkészített, konzerv- vagy fagyasztott élelmiszer fordul meg a konyhában, a készlet túlnyomó többsége pedig helyi termelőktől kerül a szakácsok kése alá. Itt el is érkeztünk a fine dining Achilles-sarkához, az alapanyagokhoz. Magyarországon ez a legnehezebb feladat, a steakek királya, a wagyu marha, vagy általában a megfelelő szarvasmarha, fürj, galamb, sőt az olyan átlagos hozzávalók, mint a háztáji csirke, a paradicsom vagy a mangalica beszerzése is akadozik. „Kilóra” természetesen meglenne az áru, ha azonban a megfelelő rendszerességgel és mennyiségben érkezik, akkor általában a minőséggel van gond, ha az utóbbi stimmel, akkor pedig a szállítmányok közül marad ki egy-egy. Mindkét verzió halálosan veszélyes az éttermekre nézve. Az egyik, ma már Michelin-csillagos séf a társaival két teljes éven (!) keresztül tesztelte az alvállalkozókat, mielőtt bele mert vágni a saját étterem nyitásába, jelenleg pedig csak a húsokat tizennégyféle beszállítótól kapja. A jobb helyeken ma hatvan–negyven százalékban a magyar alapanyagok vannak többségben, külföldről főleg a már említett marhát és a tengeri herkentyűket hozzák be. A hétköznapi konyhákban szokásos alapanyagokon túl ezen a szinten az olyan „extrákra” is gondolni kell, mint például a díszítéshez használt, ehető sarkantyúvirág, harangvirág, árvácska, vagy a kiváló levesalapanyagnak számító borjúmirigy, netán a hazai kaviár. Nem kell azonban mindennek különlegesnek lennie, egy fine dining étteremben éppen az a lényeg, hogy a krumpliból vagy a céklából is ki tudnak hozni valami újat, izgalmasat, és persze szépet. A megfelelő italkészlet és a sommelier természetesen az alapfelszereléshez tartozik, ezt talán külön említeni sem kell. A fine dining hajnalán a magyar séfek ügybuzgalmukban mániákusan mindent szuvidálni akartak, pürésítettek, túlbonyolították a saját életüket, ma már a technikai variációk túlburjánzását kicsit háttérbe szorította az egyszerűség és a letisztultság, jobb ez így mindenkinek.

Kevin, a fiatal séf több pozícióban is megfordult már fine dining éttermekben, amelyek egy részénél nem kell magyarázni, hogy a hely valóban megérdemli ezt a minősítést, hiszen a virágra hajazó Michelin-csillag embléma hivatalosan is a legmenőbbek közé emeli. Mivel Kevin elkötelezte magát a fine dining mellett, talán érthető, hogy ő szerette a hangulatot a konyhában. Nem mindenki bírta azonban a kiképzést.

– Abban a Michelin-csillagos étteremben, ahol ifjú titánként dolgoztam, kemények voltak a mindennapok. Reggelente még szólt a zene, beszélgettünk előkészítés közben, aztán, amint beindult a szerviz, síri csend és fegyelem uralkodott. A séf nemhogy a rádiót nem tűrte, de a felesleges hangokat sem. Míg egy átlagos étterem nyolcvan-százötven személyes, ezeken a helyeken általában harmincöt-ötven főt fogadnak a teljes vacsoraidő alatt. Azt gondolná az ember, hogy ilyen körülmények között képtelenség elúszni. Aztán rájössz, hogy öt asztallal is bármikor elszabadul a káosz, ha ilyen kemények a minőségi követelmények. Az ebédszerviz délben kezdődött, a felszolgálók már fél tízre bejöttek, ennyi időbe telt az étkező teljes felkészítése. Ezeken a helyeken duplán oda kell tenned magad, ha nem teljesítesz a maximumon, akkor véged. Minden egyes napon olyan takarítást végeztünk, amilyet átlagos, jobb éttermekben havonta szokás, a legtöbb időt azonban az előkészítés vitte el. Azt képzeld el, hogy csak a zöldségek mosását és a belőlük készülő dekoráció kifaragását hat nő végezte. Ennyi vendéget egy szokványos étteremben két szakács simán lerendez – magyarázta nagy beleéléssel Kevin.

A vendéglátás ötcsillagos kategóriájában, ahol egy-egy ételkreáció gondolatának megszületése után hónapokig tart a fogás tesztelése, kóstolása, tökéletesítése, a tálalást sem bízzák a véletlenre. Természetesen nem a hipermarketből vásárolt tányérokra pakolják az ételeket, hanem sok esetben a fogáshoz külön tányérokat, kiöntőket, tartókat terveztetnek. Ezeknek a dizájnelemeknek a darabja nagyjából húszezer forintba kerül, ami nem is tűnik olyan soknak egy-egy minőségi evőeszköz darabonkénti húsz-huszonötezer forintjához viszonyítva. Mondanám, hogy ezért az eszcájgok Rolls-Royce-át kapja az ember, ám a szomorú valóság az, hogy ennél sokkal drágább garnitúrák is léteznek. Ha mindent egybeveszünk, akkor minőségi helyen egy vacsora során százötven-kétszázezer forintnyi felszerelés fordul meg a vendég kezében.

Ha kíváncsiak, miként néz ki egy vacsoraszeánsz egy vérbeli fine dining étteremben, akkor tartsanak velem, lépjünk be együtt az ajtón. Sokáig gondolkodtam, hogy hova menjünk az este, végül a két Michelin-csillagos étterem mellett döntöttem, azon egyszerű oknál fogva, hogy ebből tényleg csak egyetlenegy van az országban. Értékeljék az igyekezetemet, mert mostanában egy péntek, szombat esti asztalra kettő–négy hét közötti a várakozási idő, csúcsidőszakban ez akár hat hét is lehet.

Az ajtóban már vár a házigazda, kezében a név szerinti ülésrenddel. Aligha kell majd kiesni a székünkből, ha magunkhoz akarjuk inteni a pincért: öt vendégre jut egy felszolgáló, kitüntetett figyelemben részesülünk. Amúgy sem leszünk sokan, negyvenen talán. A vendégek egy része szépen kiöltözve, kicsit bátortalanul néz körbe, ők láthatóan először járnak itt, készültek az élményre, az étlapot is kívülről tudják már. A közönség többségéről lerí, hogy gyakorlott fine dining-vendég, a világ minden táján hasonló szintű éttermekbe jár, van viszonyítási alapja. Mint mindenhol, itt is felfedezhetünk néhány rövidgatyás turistát, hiába, lazul a világ, színházba sem ünneplőben járnak már az emberek, globálisan rövidülnek a nadrágok, és sajnálatos módon ez a tendencia inkább a férfiakat érinti. Miután elhelyezkedtünk, érkezik az ásványvíz, az étlap, és felmerül a kérdés, hogy iszunk-e aperitifet. Magukra bízom, én száraz évet tartok, az étkezés előtti ivást soha nem tartottam jó ötletnek. Pezsgő, vermut, sherry, Campari, prosecco, pálinka, whisky, gin – kinek mi a mérge. A következő műsorszám a rendelés, a legtöbb Michelin-csillagos étteremben ez viszonylag egyszerű mutatvány, hiszen az ízek egymásra épülnek, így menüt kapunk, adott esetben kétféle közül választhatunk, az egyikben hazai, a másikban a nagyvilág ízei szerepelnek. Az étterem udvarias kérése, hogy lehetőség szerint ugyanazt válasszuk mindannyian az asztalnál, mert a konyha így tud velünk tervezni. Ha a százféle lehetséges allergia vagy érzékenység valamelyikével, esetleg ezek kombinációjával éljük az életünket, megoldják. A következő lépcsőfok az amuse bouche, vagyis a vendégváró falat, ez kötelező eleme minden exkluzív fine dining élménynek, a vendégek szeretik, a vad étvágyukat csillapítja, a konyhának pedig leheletnyi időt ad a felkészülésre. Innentől beindul a nagyüzem, érkezik a hat fogás, a magyaros ízekben utazunk, az elénk kerülő tányérok értelmezéséhez kell majd egy kis segítség, nyugodtan kérdezzünk a pincértől. Az ételek között szerepel vízibivaly-tatár hagymával és gombával, tokhal halászlé, kakas consommé (francia tisztított erőleves), szarvasmontázs, kacsaravioli, zeller és turbolya, majd csokoládé, dió és rum. A hat fogás valójában inkább kilenc, hiszen az amuse bouche-ként felszolgált kenyér és krémek mellett kapunk egy elődesszertet, valamint lezárásként egy szemünk előtt elolvadó házi bonbont is ajándékba. A másik asztalnál a nemzetközi menüt választják, savanyított spárgával kezdik, majd következik a fogas nyári céklával, wasabival és tokhalkaviárral, előkerül a pisztrángtekercs rákkal és gombával, a töltött paprika báránnyal és paradicsommal, egy galamb-, répa- és aranymazsola-kreáció, majd édességként beköszönt a gianduja tart, ami bonyolult nevével ellentétben egy viszonylag letisztult, mogyorópasztás lepény, valamint a fagylalt. Az este végén harmincháromezer-kilencszáz forintot fizetünk fejenként, plusz a tizenöt százalékos szervizdíj. A menühöz kipróbált borsor is tartozik, ez szabadon választható, ára tizenkilencezer-kilencszáz forint, plusz a tizenöt százalékos szervizdíj, a víz és az aperitif külön fizetendő. A hetvenezer forintot meghaladó összegért cserébe nagyjából harmincféle ízkombinációt kóstoltunk meg, és nem kevesebb mint háromórás programban volt részünk. Hétre érkeztünk, este tíz is elmúlt már, mire kilépünk az étteremből a belváros nyüzsgésébe.

Jég dupla whiskyvel –
Tamás, a virtuóz mixer

A belváros „arany háromszögében”, a Lánchíd és a Bazilika közötti területen jó néhány felső kategóriás étterem/bárt találunk, ahol ropogósra vasalt ingben, csokornyakkendőben, aprólékos műgonddal beállított frizurában hordják ki a pincérek a trendi ételeket és italokat. Tamás az egyik – saját szavaival élve burzsuj – étterem/bár mixere, vérbeli luxusmunkás, hiszen évek óta csak a legmagasabb színvonalú helyek logóját viseli a szíve felett. Ezen a szinten kevés a koktélok ismerete, itt már „vetíteni” kell. Tamás nem negyvenfokos, keserű rövidet kínál tizenötezer forintért, hanem olyan esszenciát, amelyben benne van Skócia teljes története, lakóinak bátorsága, az északi szelek csontig hatoló tengeri lehelete, a kézzel válogatott maláta tiszta íze, és melyet csak és kizárólag az olyan kiegyensúlyozott, érett gondolkodású férfiak tudnak értékelni, mint a kedves vendég. Röviden: Tamás pia helyett életérzést árul. A fiatalember képes bármeddig beszélni az italok történetéről, misztikumáról, az alkotóelemek csodás harmóniájáról. Ha a helyzet úgy kívánja, előveszi a rövid prezentációját, ha azonban van rá idő és fogadókészség, bármeddig képes elnyújtani a történetet. Eddigi rekordja másfél óra volt, ennyi ideig tartott az italok bemutatása, amelynek az eredménye egyetlen kör whisky lett. Látta, hogy a vendégek őszintén érdeklődnek a történetei iránt, így aztán ő is élvezte a „mesemondást”.

– A legjobban a skót whiskykről szeretek beszélni, a bourbonről ugyanis nincs mit mondani, az ötvenegy százalékban kukoricát tartalmaz, berakják a tölgyfa hordóba, legalább három évig érlelik, aztán jó napot. Ezzel szemben a scotch esetében lehet mesélni az öt nagy whiskytermelő területről, bemutatni az adott régió sajátosságait, szót ejteni a fenoltartalomról, a füstös ízvilágról – mesélte lelkesen Tamás, aki kihívásnak érzi, ha egy-egy vendéget rá tud vezetni a hozzá leginkább illő italra. Kóstolót ad, mesél, mesél és mesél. Közben pedig bármikor kikever százötven koktélt egymaga, ha a helyzet – és a programigazgató – úgy kívánja.

Talán a gasztroforradalom eredménye az is, hogy a vendégek imádnak ételekről, italokról tanulni. Nem is olyan régen egy sokszoros milliárdos magyar üzletember támasztotta fél órán át Tamás pultját, hogy kikísérletezze, melyik whisky ízvilága az igazi a számára. Élvezték a játékot mind a ketten. Manapság még a középkategóriás bárok is figyelnek arra, hogy legyen valami extra, kizárólag rájuk jellemző ital a kínálatukban, egy hazai kézműves, egy érdekes cseh palackozott, vagy boltban nem kapható belga gyümölcsös sör – bármi, a lényeg az, hogy lehessen róla beszélni. A történet és a számla végén álló nullák hossza a hely minőségétől függően változik, sztorira azonban mindenhol szükség van.

A luxus legfelső szintjén alap, hogy egy jobb budapesti lakás árának megfelelő alkoholos árukészlettel rendelkezzenek.

– Az italokat egy zsúrkocsiról kínáljuk, amin – eladási áron számolva – nagyjából nyolcmillió forintnyi érték lehet. Ott ül a kocsin egy száznegyven éves konyak, néhány negyvenéves whisky, olyan exkluzív pálinkák, amelyekből összesen húsz-harminc üveg került forgalomba. A különleges égetett szeszes kínálatunkból négy centet húsz-huszonötezer forintért kínálunk. A hosszú üvegek – főleg, ha már félig üresek – nagyon borulékonyak, az első pár napban rettegtem minden centitől. Ma már úgy veszem a legélesebb kanyarokat, mint hajdan Niki Lauda a Ferrarival – magyarázta Tamás. Az italkollekció legérdekesebb darabjai azok a borpárlatok, amelyekhez egy-egy romantikus történet is fűződik az étterem-tulajdonos nagyapjának főszereplésével. Hogy a sztorinak legalább olyan magas-e a valóságtartalma, mint a szesz alkoholszintje, az kérdéses, de voltaképpen senkit sem érdekelnek a történelmi tények.

– Mi toljuk a show-t, és ezzel segítjük a vendégeket, hogy ők is vetíthessenek kedvük szerint. Az egyik dúsgazdag magyar üzletember vendégünk mindig hozzánk szervezi az üzleti ebédjeit, amikor külföldi partnerekkel tárgyal. Mindketten tudjuk a dolgunkat, odamegyek, röviden bemutatom a párlatot, aztán ő átveszi a szót, elmeséli a keserédes magyar romantikus történetet a keserédes párlattal kapcsolatban, töltök, mindenki ámul, aztán, ha kellően átszellemült a csapat, jöhet a biznisz. Ez egy bevált és jól működő módszer, minek kellene rajta változtatni? Amikor magánemberként a feleségével jön, nem érdekli a borpárlat, nem kell cirkusz, csendesen megvacsoráznak, és kész – mondta Tamás.

Az Eszem-iszom, Hungary című könyvemben a megkérdezett vendéglátósok hosszasan taglalták, hogy milyen trükkjeik vannak a vendégek – vagy éppen a saját főnökeik – megkopasztására, miként lesz a négy centből valójában három, hogyan fordulhat elő, hogy az első kortyban még erős alkoholos ízt érez a vendég, mégis színjózanul megy haza, mi köze a hűtött feles pohárnak a csaláshoz, és milyen módon alakul át a minőségi bor pancsolt, filléres szesszé. Akiket ezek a történetek érdekelnek, javaslom, hogy lapozzák fel ezt a pár éve megjelent kötetet, minden sora időszerű még ma is. Az olyan luxusszínvonalú helyeken azonban, mint amilyen Tamás étterme is, hiába keressük a magyaros leleményességet, itt nincs trükk, nincs „kreativitás”, ilyen szempontból az öt csillag a legőszintébb kategória. A vendég csillagászati áron ugyan, de valóban azt kapja, amit rendelt. Túlságosan pörög ahhoz az üzlet a tulajdonosok és a dolgozók számára is, hogy üvegcserékkel, vizezett italokkal próbáljanak meg pluszbevételhez jutni. Aki megpróbálkozna vele, biztosan repülne, kiírva magát így a jól fizető állások regiszteréből, a tulajdonosok pedig féltve őrzik helyeik „luxus” megjelölését.

– A legdrágább borunk palackonként hétszázötvenezer forintba kerül, egy márkás pezsgő ára kétszázezer forint. Drága italok, de van rajtuk haszon bőven. Az eddigi rekordunk másfél millió forint két főre, a második legmagasabb költés pedig egymillió-négyszázezer volt egy asztalnál, igaz, ők négyen hozták össze ezt a számlát. Alig ettek valamit, inkább csak borokat kóstoltak. A forgalomra sem lehet panasz, decemberben nyitástól zárásig tele az étterem, ugyanez a helyzet áprilistól májusig, de az év többi része is pörgős, ebéd- és vacsoraidőben mindig sokan vannak. Egyszerűen nem szorulunk rá arra, hogy trükközzünk. A vendég mindig azt az italt kapja, amit rendelt, és azon a hőmérsékleten, ahogy azt a legjobb fogyasztani. Olyan italkészletem van, hogy simán beférek vele bármikor az országos top 10-be – magyarázta Tamás, hogy a simlisség miért nem opció a számára.

Alkoholos italok kapcsán nem érheti meglepetés a sokat látott bárpultost, az őszinte elképedés is csak akkor ült ki az arcára, amikor daiquirit kért egy vendég – szesz nélkül.

– Ez a koktél amúgy is csak három összetevőből áll, rumból, lime-ból és cukorból, ha ebből kiveszed a szeszt, az finoman szólva is feltűnő. De mivel tudod pótolni a hiányát? Leginkább semmivel. Némi gondolkodás után kiadtam a cukros, lime-os vizet ezerötszáz forintért, mentes daiquiri néven. Ízlett neki – mondta Tamás. A mindenmentes élet jegyében gyakori kérés az is, hogy a limonádét szívószál, jég, szirup, ízesítő és díszítés nélkül kérik, lehetőség szerint úgy, hogy a citrom héja se legyen benne az italban, mert a jó ég tudja, milyen tartósítószer vagy permet tapadt rá. Tamás ilyenkor udvariasan megkérdezi, hogy valóban citromos vizet óhajt-e a vendég, majd miután megbizonyosodik róla, hogy valóban ez az igény, belefacsar két gyümölcsöt a vízbe.

Tartalom

Aperitif

Előétel

Fehér kesztyűs kézzel – fine dining a javából

Jég dupla whiskyvel – Tamás, a virtuóz mixer

Főúr, fizetek! – két pincér a placcról

Fej vagy gyomor? – a maffia pincére voltam

Putyin a házban – Ákos, a privát séf

Nokedlihegy – Pisti, a partik hőse

Titkok a Nagy Fal mögött – a kínai éttermek világa

Szezonon innen és túl – vidéken is van élet

Ezt biztosan tudni akarod? – Maesztró, a maximalista

Hölgy a pályán – egy pincérnő mindennapjai

Felturbózva – a drogok már a spájzban vannak

Kevin és a szamárlétra – a gasztroboom gyermeke

A csúcs meghódítása – a határ a Michelin-csillagos ég

A rettenthetetlen – Flórián, a lázadó

Gasztrobértábla – már simlizni sem kell

Élet-halál urai – a kommentelők

Számla

A szakma megkoronázása – aki a Covid–19-re lapot húzott

Mennyből a pokolba – az élet ezt a koktélt mixelte

Francia idegenlégió – az állam a zsebébe nyúlt

Tekerj az életért – futársztorik

Vidéken a helyzet változatlan – a főpincér története

Guruk és gürizők – a Covid mindent vitt

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0