Bjørn Andreas Bull-Hansen

VÍNLAND

Egy jomsviking története

A mű eredeti címe: Vinland

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag 2018

[All rights reserved.]

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Török Ábel

This translation has been published with the financial support

of NORLA, Norwegian Literature Abroad

ISBN 978-963-614-015-1 (papír)

ISBN 978-963-614-016-8 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Totth Benedek

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Barsi Nikoletta

Borítóterv: Szöke Thomas/eyelab.dk

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Ma áldozatot mutattam be fiaimért és fiaim leszármazottaiért. Könyörögtem az istenekhez, hogy ez a rút világ, amelyet hamarosan magam mögött hagyok, kedvesebb legyen hozzájuk, mint amilyen hozzám volt egykoron.

Az istenek azonban rég nem hallgatnak már bennünket. A búzamezőket letarolták és eláztatták az ifjak vérével, a harcos királyok bősz vadállatként dúlják a földeket.

Egykor én is olyan voltam, mint ők. A tudat gyakran nem hagy nyugodni éjszakánként. Amikor bajtársaim sörtől mámorosan hevernek prémjeik alatt, és a csarnokban már parázsig égett a tűz, én csendben ülök a sötétben, ködös emlékek között. Ilyenkor, ha kinyújtom a kezem, szinte érzem halott barátaim vállát és az asszony derekát, akit egykor szerettem.

Vénember lettél… Mélyen a korsó fenekére nézek. Alig ismerem fel a fejemben szóló hangot – mintha egy idegen beszélne mellettem a félhomályban. Arra kér, hogy emlékezzek vissza a régi időkre, amikor még fiatal voltam és erős, és senki, még a leghatalmasabb királyok sem állhattak az utamba. Nem emlékszel? Patuxet… Matanuga… Vendigo… A messzi nyugaton minden megváltozott.

1.

Senki szolgája

Az egész éjszakát átvirrasztottam. Az elején halk jajveszékelést hallottunk, később azonban minden elcsendesedett, és a világ némaságba burkolózott körülöttünk. Aztán pirkadat előtt nem sokkal sikolyok törték meg a nyugalmat. Amikor a hangok kiszűrődtek hozzánk a résnyire nyitott ajtó mögül, a férfiak idegesen fészkelődni és mormogni kezdtek, Björn szorosan átölelte a vállam. Azt mondta, hosszú reggel elébe nézünk. Türelmesen vártunk, hiszen nem tehettünk mást.

A férfiak, akik csatlakoztak hozzám, csendesen iszogattak mély kupáikból. Én magam csak ritkán kortyoltam a sörömbe. Minden egyes sikolyra, minden kis nyöszörgésre, az asszonyok minden buzdító szavára összerezzentem. Ott akartam lenni mellette, hogy fogjam a kezét, hogy a szemembe nézhessen, és azt mondhassa, minden rendben lesz, nem kell aggódnom érte. Valahányszor elhatároztam, hogy berontok, bátyám medvekarja visszatartott. Vídar számtalanszor a fülembe suttogta, hogy addig pihenjek, amíg lehet. Azon a télen azonban szemhunyásnyit sem tudtam pihenni – különösen az Ólaf-hívek látogatása óta. A téli áldozat óta. Ahogy ott álltam a kikötőben, a tél újra belém mélyesztette sötét karmait, és csatakosra ittam magam. Milyen büszkén bontottam vitorlát a svolderi ütközet után! Derekasan megünnepeltük: ittunk a szerencsénkre, a jó halászzsákmányra, a dús termésre és arra, hogy minden rendben lesz Sigriddel. Mindenre ittunk aznap éjjel. Aztán hazatámolyogtunk a tanyára, bebújtam Sigrid forró teste mellé, átöleltem, és megsimogattam a hasát, amelyben akkor már ott növekedett első gyermekem.

Az lett volna az utolsó éjszakám ezen a földön, ha a mindig éber Fenrir nem veri fel álmából az asszonyokat, akik aztán bennünket is felriasztottak. A házban tizenkét harcos élt velünk együtt, és még több az istállóban. Az asszonyok nem szívlelték őket, mert orrfacsaró bűzt árasztottak, és késő éjszakáig mulatoztak, attól a naptól kezdve azonban egy rossz szavuk sem volt rájuk. Sigrid ébresztett. Felrázott, és azt suttogta, fel kell kelnem, mert emberek állnak az udvaron. A többiekkel együtt feltápászkodtam, és amikor Björn kilesett az ajtón, azt mondta, valóban férfiak gyülekeznek a tanyán. Gyorsan fegyvert ragadtunk, még mielőtt az idegenek fáklyát gyújtottak.

Részegen és meggondolatlanul rontottunk ki a házból. Fejszével és lándzsával támadtunk rájuk, meztelenül, vadul és sörtől hergelten, és azon nyomban le is vágtunk hatot közülük. Az utolsó kettő futásnak eredt lefelé a domboldalon. Csak ekkor láttuk, hogy a parton hajó várakozik, orral a tenger felé néz. Tucatnyi férfi ácsorgott körülötte.

A menekülők után eresztettünk néhány nyílvesszőt, de túl részegek voltunk, és a hold sem adott annyi fényt, hogy rendesen célba vehessük őket. Az egyik még így is megsebesült: hirtelen összeesett, majd megpróbált tovább vánszorogni, de néhány lépés után újra a sárba rogyott.

A hajó pillanatok alatt elhagyta a partot. Az evezők a sós vízbe merültek, és a csapat hamarosan kijutott az öbölből. A sebesült férfi levegőért kapkodva hevert a lábunk előtt, és kétségbeesetten szorongatta a hasából kiálló vastag nyílvesszőt. Leguggoltunk köré. Azt kérdezte, itt van-e közöttünk Thormód-fia Thorstein, akit az emberek Hajóácsnak neveznek. Bólintottam, és azt feleltem, én viselem ezt a nevet. Akkor megragadta a karomat, és azt suttogta habzó szájjal:

– Te és az egész rohadt csürhéd… a kölykeid… soha nem fogtok békére lelni.

Olyan volt az az éjszaka, mintha csak álmodtam volna. Minden bizonnyal az erős sör miatt. Az éj leple alatt levittük a halottakat a partra, kieveztünk velük a tengerre, és nagy kőnehezékekkel a mélybe süllyesztettük őket. Mire kijózanodtunk, már csak az udvaron vöröslő vérfoltok árulkodtak a történtekről. Aznap este megértettem, hogy a letelepedésről szőtt álmaink szertefoszlottak: sohasem halászhatunk nyugalomban, nem tarthatunk birkákat Grím régi legelőin, és nem költözhetünk végleg a Fóka-szigetekre. Tovább kellett mennünk, nyugatra, ahol a bosszúszomjas pribékek nem akadhatnak a nyomunkra. De egyelőre még várnunk kellett. Sigrid nem szülhetett hajón.

Emlékszem, láttam, ahogy a nap felbukkan a tenger fekete habjaiból. A domboldalon álltam, a férfiak csendben iszogattak a hátam mögött. Kurta nyári éjszaka volt: alighogy a nap lemerült a tenger nyugati pereme mögé, már fel is emelkedett a keleti dombvonulatok fölé. Ekkor vettem észre, hogy egy csapásra minden elcsendesedett. Csak a férfiak mormogását hallottam, és mire megfordultam, mindnyájan felkászálódtak, sörtől elnehezedve, merev tagokkal. Mind a hosszúház felé sandítottak, és a résnyire nyitott ajtót fürkészték. Túl régóta volt már csend. Aztán hirtelen sírást hallottunk. Egy csecsemő sírását.

Némán várakoztunk. Az ajtó hamarosan kinyílt, és Gerdrún lépett ki rajta, a szigetek jarljának egyik szolgálója. Alsóingébe törölte véres tenyerét, és azt mondta:

– Most már bejöhetsz, Thorstein.

Haboztam. Különös aggodalom lett úrrá rajtam. A csendet végül Vídar hangja törte meg:

– Most már te is érzed, uram. Az apák örök aggodalmát. Szokj hozzá, mert az egész életedet végig fogja kísérni.

Björn odalépett hozzá, a hóna alá szorította a nyakát, és a fülébe súgta, hogy fogja be a száját. Így álltak ott ketten, Vídar kissé megszeppenten, bátyám pedig büszkén, először felém, majd az ajtó felé biccentve.

Ahogy elindultam a tanyaépület felé, éreztem a döngölt földet a talpam alatt, és a hűs nyári szellőt az arcomon. Gerdrún visszahúzódott a házba. Bentről tálak és korsók zörgése hallatszott.

Az ajtóhoz léptem, és benyitottam a meleg helyiségbe. Az ágy középen állt, csupán néhány lépésre a tűztől, asszonyok gyűrűjében. Közöttük volt Astrid, Sigrid nővére, és Gerd, az anyja is. Daghild, a Kiskutya nővére és Ívar-lánya Arnbjörg, az ősz hajú, aszott anyóka, akit a szigetlakók minden szüléshez elhívtak a Madaras-szigetről. És ott feküdt a feleségem, csupasz mellén az apró, rózsaszín csecsemővel. Szeretettel tartotta a kezében, és mosolyogva fogadott:

– Fiunk született, Thorstein.

Csendben megálltam az ágy végében.

– Gyere – nyújtotta felém a kezét Sigrid.

Gerdrún hozott nekem egy széket, és miután leültem, gyermekem hátára tette a kezemet. Éreztem az apró test melegét, éreztem, ahogy a bőröm alatt lélegzik. Sigrid a kezemre tette a kezét.

– Hát nem örülsz?

Szerettem volna elmondani neki, mekkora boldogság öntötte el a szívemet: olyan boldogság, amilyet soha azelőtt nem éreztem. Meg akartam köszönni neki, hogy gyermeket adott nekem, és hogy családom vérvonala folytatódhat a fiunkban. A szavak azonban cserben hagytak. Könnyek gyűltek a szemembe, de gyorsan letöröltem őket, mert nem akartam, hogy az asszonyok lássák. Gerdrún a vállamra tette a kezét, és azt mondta, nincs abban semmi szégyen, ha kicsordul néhány könnycsepp, elvégre nem mindennap lesz az ember apa.

– Fogd a kezedbe a fiad, Thorstein, és mutasd meg bajtársaidnak.

Gerdrún leemelte a csecsemőt Sigrid melléről, és a kezembe adta. Ekkor láttam először a fiam arcát. Hazudnék, ha azt mondanám, nem szúrt szíven a látvány. Szép gyerek volt, sötét hajú, akárcsak én, és kék szemű. A nyaka jobb oldalán azonban mélyvörös tűzfolt húzódott a kulcscsontjától egészen az álláig.

– Thór pörölye – suttogta a bábaasszony.

Először nem értettem, mire gondol, aztán amikor közelebbről is szemügyre vettem a tűzfoltot, láttam, hogy valóban hasonlít az alakja egy rövid nyelű kalapácsra. A nyél a nyaka alsó részén húzódott, a fej közvetlenül az állkapocs vonala alatt.

– Gyermeked az Ász Thór védelme alatt áll, Thorstein. – A bábaasszony kicsivel feljebb emelte a kezemet a csecsemő tarkóján. – Menj, és mutasd meg bajtársaidnak. De légy gyors, mert ilyenkor még az anyjával akar lenni.

Magamhoz öleltem a meleg, meztelen testet, és megtámasztottam a fejét, ahogy Arnbjörg mutatta. Egy pillanatra megálltam az ágy mellett, és a szemébe néztem, mire ő apró kezével megrángatta a szakállamat. Az asszonyok nevetésben törtek ki. Lassú léptekkel indultam az ajtó felé, és kiléptem a nyári reggelbe. A férfiak az udvaron várakoztak. Feléjük emeltem a gyermeket.

– Fiam született – mondtam.

E szavakra mind körém gyűltek. A csecsemőre mutogattak, mosolyogtak, és elváltoztatott hangon beszéltek hozzá. Hallvard örömében rázendített egy régi hősénekre, amelyet senki más nem hallott még soha, Eystein pedig felemelte a háromlábú Fenrirt, és hagyta, hogy körbeszaglássza a fiamat. A gyermek hirtelen megelégelte a csődületet, mert arca fájdalmas grimaszba rándult, és fogatlan szájából keserves sírás tört elő. Visszatértem vele a hosszúházba, ahol a bábaasszony gyorsan elvette tőlem, és visszafektette Sigrid mellére.

Aznap nagy mulatozás kerekedett a kikötőben. A Grím-tanyán nem maradhattunk: Sigrid anyja kijött a hosszúházból, és az öklét rázva ránk ripakodott, hogy máshol hangoskodjunk. Először felkaptattunk a dombtetőre, ahol a régi kőrakás állt – itt a férfiak végre rávettek, hogy én is igyak valamennyit. A Kiskutya és még néhány férfi elindult, hogy ünnepelni hívja a környékbeli gazdákat, mi pedig lementünk a kikötőbe. Felléptem a kőmóló mellett ringó hosszúhajó fedélzetére, és megálltam a kormányrúd mellett, ahonnan ráláttam az északi szigetek között hullámzó tengerre. Aztán a szárazföld felé fordultam, és a tűz körül gyülekező férfiakat figyeltem. Kemény, edzett lelkű emberek voltak mind, norvégok és dánok, a legtöbbjükkel együtt szolgáltam Jomsborgban. Most ők is annak a hosszúhajónak a legénységéhez tartoztak, amelyet Villásszakállú Svein ajándékozott nekem a svolderi ütközet után. Mindössze húsz telet láttam, és én voltam az egyik legfiatalabb harcos a hajón, mégis én vezettem a csapatot. Két évszakkal ezelőtt bontottunk vitorlát, és indultunk el nyugat felé. Két évszakon át laktunk itt, a Fóka-szigeteken, gyermekem születésére várva. Ki volt zárva, hogy itt maradjunk, és ne induljunk el Izlandra a téli viharok előtt. Sokan szerették volna megbosszulni a norvég király halálát. Veszedelmes lett volna a Ló-szigeten áttelelni, ahol minduntalan kereskedőhajók kötöttek ki, hiszen bárki megneszelhette, hogy itt húztuk meg magunkat. Egyszer már megtörtént. Mégis maradtunk, még azután is, hogy rajtunk ütöttek azon az éjszakán. Jomsvikingek voltunk, ráadásul a jomsvikingek színe-java. Harmincan tartottak velem, és mind kiválóan bántak a pengével és az íjjal. Részegen is levertük az ellenünk vonuló Ólaf-híveket. A többiek azt mondogatták, legközelebb is gond nélkül elpáholjuk őket. Erre én rendszerint azt feleltem, hogy bár jomsvikingek vagyunk, jelenlegi helyzetünk sebezhetővé tesz bennünket. Ráadásul nyugaton mesés kincsek vártak ránk. Rengeteg arra a vörösfenyő, amiből pompás hajókat lehet építeni. Végeláthatatlan földek terülnek, amelyeket még egy úrnak sem sikerült ekéje alá vennie. Ott mind meggazdagodnánk.

Björn rám kiáltott. Hát egész éjjel ott akarok ácsorogni a hajón, ahelyett, hogy odamennék mulatozni? Letelepedett a tűz mellé, és Hutt felé emelte a korsóját, aki éppen a szikrázó fahasábokat fújta. Alacsony, zömök ember volt. Ahogy ott görnyedezett a lángok fölött vastag prémjeiben, úgy nézett ki, mintha maga is csupán egy nagy tőzegkupac lenne. A parton Vídar fiai fröcskölték egymást vízzel – kékkagylóért menesztettük őket, de nem vették túl komolyan a feladatot. Fenrir Svihák szukájával enyelgett a tűz mellett, egy kupac hínárt rángattak ide-oda. Aztán hirtelen Eystein hangja dördült mellettem: nem állhatok ott csak úgy, kapjak gyorsan egy mély korsót a kezembe!

Egy pillanatig azonban még a hajón maradtam. Gyermekem tűzfoltja aggodalommal töltött el. Mi van, ha nem Thór védelme alatt áll, hanem beteg? A félelem vaspántként szorította a mellkasomat, és legszívesebben azonnal visszarohantam volna a tanyára, hogy az asszonyok megnyugtassanak, és elmondják, gyakori az ilyesmi, idővel megfakul, majd teljesen felszívódik. Ekkor azonban megjelent előttem Hallvard két korsóval a kezében.

– Általában tiszta a tekinteted, Thorstein. – Átnyújtotta az egyik korsót, és megtámaszkodott mellettem a korlátban. – Most azonban, úgy sejtem, viharos a szíved. A tűzfolt miatt aggódsz?

Nem feleltem.

– Megértem az aggodalmadat. – Hallvard átnyújtotta nekem a másik korsót is, és kioldotta az övét. Először azt hittem, vizelni fog, de aztán lecsúsztatta a nadrágját, és hátat fordított nekem. – Nézz ide – csapott a fenekére. – És mondd el, mit látsz.

Semmit nem láttam, csak egy szőrös feneket.

– Születésem napján akkora folt vöröslött itt, mint egy felnőtt ember tenyere. Idővel aztán megfakult. – Felém fordult, kivette a kezemből a korsóját, jól meghúzta, majd felráncigálta a nadrágját. – Könnyen meglehet, hogy a te fiad foltja is eltűnik majd. Ha meg nem, hát úgyis szakállat fog növeszteni. Úgyhogy tisztuljon ki végre az a komor tekinteted, és inkább csatlakozz hozzánk a mulatozásban!

Ekkor azonban újabb félelem ragadott el. Mi lesz, ha a keresztények meglátják Thór pörölyét a fiam nyakán, és azt gondolják majd, hogy a hamis istenek jelölték meg? Talán megpróbálják majd megölni. Tűzzel-vassal irtottak mindent, aminek köze volt a régi hithez.

Amikor ezt szóvá tettem Hallvardnak, elgondolkodva megvakarta a szakállát, és újra meghúzta a korsóját. Hallvard nem volt kimondottan szép ember. Egész teste, nyolc lábujjától egészen a feje búbjáig fennen hirdette, hány csatát megélt már. Homlokát vastag heg szelte ketté, jobb arcán szintén sebhely húzódott. Valaki egykor kettévágta az alsó ajkát is, amitől igen furcsán mosolygott. Ha mellettem volt, könnyebben megküzdöttem a lelkemet maró fekete melankóliával is. Vidámságot és derűt árasztott magából, és jókedve ragályos volt.

– Kit érdekelnek a keresztények? Ott, ahová mi tartunk, egy fia keresztényt sem fogsz látni. Ember is alig van. Legalábbis én így hallottam. – A korsóm felé emelte a korsóját. – Ejnye. Úgy látom, rád férne egy kis itóka. Az ég szerelmére, fiad született, kölyök! Igyál!

– Csak egy kortyot – emeltem a számhoz a korsót halvány mosollyal. Hutt söre pillanatok alatt képes volt elűzni az ember gondjait, ezt tapasztalatból tudtam. A ködös Délvidéken élő rokonaitól hozta magával, akiknél áttelelt, és büszkén hirdette, hogy ez a legerősebb sör Jorviktól északra.

Csendben álltunk Hallvarddal a kormányrúd mellett. A rúddal játszottam, amelyet le lehetett szedni a lapátról: éles szögben elkanyarodott a korlát mellől, de ha nem jó helyen fogta meg az ember, lötyögött kissé. Emlékeztettem magamat, hogy indulás előtt még be kell kennem az illesztést birkazsírral. Hallvard közben azt javasolta, adjak hálát az isteneknek, amiért egészséges gyermekkel ajándékoztak meg, és mondjak köszönetet a feleségemnek is, amikor visszatérek a tanyára. Le kell rónunk a kötelességünket az isteneknek.

Ittam a szavaira, aztán hátat fordítottunk a kikötőnek, és a szigetek között hullámzó tengerre révedtünk. A kelő nap fénye vörösre festette a habokat. Az egész legénység a partra gyűlt. Ott állt közöttük Vídar és Gíslaug, két lányuk, akiket már aligha lehetett gyermeknek nevezni, és két fiuk is, akik közül az egyik öt, a másik tíz telet élt meg. Mellettük ivott Svihák és a rabszolganő, akit Fyn szigetéről hozott magával, a lányuk pedig a parton ücsörgött, és kavicsokat dobált a vízbe. Bátyám, Björn éppen a magasba emelte korsóját Fingó Eystein, Hutt és a Kiskutya oldalán. Ahogy ott álltam, és a kikötő felé révedtem, egyre több ember gyűlt a tűz köré. A környékbeli gazdák jól tudták, hogy Sigrid várandós, és a víg kiáltozásokból gyorsan rájöttek, hogy végre eljött az ünneplés ideje. A Kiskutya apja, Hlodvir-fia Sigurd, a szigetek jarlja még nem érkezett meg. Mind örültünk, kiváltképp a Kiskutya, amiért az öreg nem mutatkozik közöttünk.

Hallvard az utolsó csepp sört is kiitta a korsójából. Én csínján bántam az itallal, nem akartam lerészegedni. Minduntalan a tenger felé sandítottam azt fürkészve, nem látok-e idegen árbócot a habok között. Az a néhány korty, amelyet legurítottam a torkomon, elég volt ahhoz, hogy megnyugtasson. Jó volt ezt a nyugalmat megosztani Hallvarddal. Azt mormogtam, talán bolond vagyok, amiért ennyire aggódom a fiam tűzfoltja miatt, ám ekkor barátom a vállamra tette a tenyerét, és azt mondta, adjak hálát azért a foltért, mert az istenek jelölték meg a gyermekemet. Az egyik hordó mellé léptem, és végignéztem a hajón. Az egyik legnagyobb knarr volt, amelyet valaha láttam, és őszinte büszkeséggel töltött el, hogy az enyém, és saját véremmel és izzadságommal szereztem. Az árbócot fókabőrből készített kötelek tartották, a bordák masszív tölgyfából készültek, és olyan szorosan illeszkedtek a hajótörzshöz, mintha agyagból formálták volna őket. Szilával erősítették őket a gerinchez, ami igen drága, de hatékony megoldás volt. Megsimítottam a fejem fölött feszülő vitorlát, hallgattam a fedélzetdeszkák halk nyikorgását, és mélyen beszívtam a kátrány és a sós víz illatát. Arra gondoltam, ez a hajó hamarosan mindnyájunkat elvisz innen messzire, és olyan földekre juttat, ahol alig járt még ember előttünk.

Hamarosan mi is csatlakoztunk a tűz körül ünneplőkhöz. Eystein a szájához emelt egy dorombot, amelyet még néhány walesi kereskedőtől vásárolt. Játszani ugyan nem tudott, de már olyan hangzavar kerekedett a kikötőben, hogy úgysem hallotta senki ügyetlen nyekergését. Letelepedtem Björn és Hallvard közé, ajkamhoz emeltem a korsót, és lehunyt szemmel élveztem a langyos nyári napsütést. Elálmosodtam, ám ezúttal már nem harcoltam ellene. Kimerített az éjszaka. Hátradőltem, és egy pillanat alatt elnyomott az álom.

Azt mondják, egészen estig aludtam. Később hallottam, hogy Hlodvir-fia Sigurd is ellátogatott hozzánk, és váltott néhány szót a Kiskutyával a parton. Mogorván elrendelte neki, hogy azonnal térjen haza a tanyára, és maradjon is ott, a Kiskutya azonban azt felelte, hűséggel tartozik Thormód-fia Thorsteinnak, és nem fogja elhagyni az oldalát. Ezután hátat fordított az apjának, és csatlakozott hozzánk, jomsvikingekhez, amíg a jarl magában mérgelődött a parton. A nyakán vöröslő anyajegy szinte felizzott haragjában.

Bajtársaim késő estig tivornyáztak, és ha valamelyikük elszenderedett a tűz mellett, a többiek gyorsan felrázták, és a kezébe nyomtak még egy kupa sört. A legtöbben hozzám hasonlóan átvirrasztották az éjszakát, de ők annyi italt döntöttek magukba, amennyit csak elbírt a torkuk. Jól tudták, most, hogy Sigrid megszült, hamarosan útnak indulunk, és az úton legfeljebb vízzel nedvesíthetik a nyelvüket. Az idő nekünk kedvezett: az évnek ebben az időszakában lágy szelek fújtak, és az áramlatok nyugat felé vitték a hajósokat.

Az a szóbeszéd járja, hogy Thormód-fia Thorstein emberei aznap a sziget összes hordóját fenékig kiitták. Erre én azt mondom, hazugság: bár a legtöbben jomsvikingek voltunk, és a többiek vezérüknek neveztek, nem az én embereim voltak. A jomsvikingek szabad férfiak, és ha követtek is bárkit, azt csakis saját akaratukból tették. Az mindenesetre igaz, hogy derekasan vedeltek aznap, és mire kidörzsöltem a szememből az álmot, bátyám, Hallvard, a Kiskutya és Hutt is csatakrészegen táncoltak és kurjongattak a tűz körül. Feltápászkodtam a helyemről, és elindultam a tanya felé a háromlábú Fenrirrel az oldalamon.

Amikor beléptem a hosszúház ajtaján, Sigrid még aludt. A csecsemő a mellén feküdt, feleségem fehér keze a hátán pihent. Leültem az ágy szélére, és csendben néztem őket. Megborzoltam a fiam haját, és végigsimítottam az állán, közvetlenül a tűzfolt fölött. Ahogy megfogtam a kezét, arra gondoltam, mennyire apró. Ekkor álmában megragadta az ujjam, rászorított, és hosszú ideig nem engedte el.

Sigrid nem volt egyedül a hosszúházban. Az anyja, Gerd az egyik fal mellett álló ágyban aludt, és Gerdrún is az egyik padon ült, bár egy szót sem szólt, csak mosolygott. Ha az ujjai nem dolgoznak olyan fürgén a csonttűvel és a gyapjúfonállal, azt hittem volna, ő is elszenderedett. Három hurok, majd egy rövid rántás – igen serényen munkálkodott valamin. Úgy tűnt, olyasmi szalagot köt, mint amilyet Sigrid és az én kezemre kötöttek az esküvőnkön. Gerd még mindig hordta a szalagot, amelyet aznap kötöttek a kezére, amikor hozzáment az öreg Grímhez – ő is az anyjától kapta, ahogy Sigrid is tőle. Minden bizonnyal azt hitte, hogy Sigrid nővérét fogja előbb férjhez adni, de Astrid udvarlója szemet vetett egy angol lányra, és azóta nemigen látták a szigeteken. Amikor két évszakkal ezelőtt megérkeztünk a tanyára, és Sigrid elmesélte az anyjának, hogy most már az enyém, azonnal megkötöttük a házasságot. Sok gazda eljött az ünnepségre, hiszen mindenki szerette az öreg Grímet, és örültek a lánya boldogságának. Azonnal szembe tűnt nekik, hogy várandós, és elcsodálkoztak rajta, hogy az én oldalamon érkezett. Mivel saját hajóm volt és csapatot vezettem, a szigetlakók szemében nagy embernek számítottam. Szalagot kötöttek a csuklónkra, a jarl a kezünkre tette a kezét, és azt kiáltotta, Sigrid és Thorstein mától kezdve összetartoznak, és életük fonala örökre összeköttetett.

Még mindig Sigrid mellett ültem, elsőszülött fiam kezével az ujjamon, amikor váratlanul Hlodvir-fia Sigurd lépett be a hosszúházba. Néhány férfi, aki őrt állt az udvaron, követte, hogy kirángassa. Amikor kurtán megráztam a fejem, elengedték, és kimentek az ajtó elé. Réges-régen, amikor először érkeztem a Fóka-szigetekre, még rabszolgaként, és Sigrid apja, Grím még életben volt, megtanultam, hogy a jarl nem jó ember. Ő és a pribékjei szüntelenül adókkal sanyargatták a gazdákat, ami nem növelte a népszerűségüket. Amikor Varjúcsont Ólaf a kikötőbe érkezett flottájával, őt is megpróbálta megsarcolni, a király azonban egy kegyetlen ökölcsapással a tengerbe taszította a mólóról, majd csaknem megfojtotta a hideg vízben. Megalázó pillanat volt. Aztán Björnnel együtt Ólaf mellé szegődtünk, az oldalán harcoltunk, majd miután száműzöttek lettünk, Vendlandra utaztunk, a jomsvikingek erősségébe. Közöttük váltam férfivá. Mióta a jarl fülébe jutott, hogy az én fejszém végzett Ólaffal a svolderi ütközetben, igencsak megkedvelt, és miután értesült az érkezésünkről, eljött hozzám, és akkora ezüstcsatot ajándékozott nekem, mint egy asszony tenyere. A csatot elraktam egy ládába, amelyet Sigrid ágya alá rejtettem. Meglehetősen ritkán viseltem, mert nem szerettem volna, hogy a szigetlakók engem is megutáljanak, ahogy Sigurd jarlt.

A jarl megállt az ágy végében, alvó feleségemre és gyermekemre nézett, és megvakarta lógó bajuszát.

– Úgy hallottam, fiad született. Az mindig jó, ha az ember első gyereke fiú. Ha ezután lányod születik, lesz, aki megvédje.

Nem válaszoltam. Örültem volna, ha inkább elmegy. Ehelyett odalépett a feleségéhez, és leült mellé a padra. Hlodvir-fia Sigurd nem olyan ember volt, aki könnyedén letagadhatta volna a korát. A válla beesett, hasa egészen kikerekedett a sörtől. Szürke szakálla megritkult, és a feje búbja igencsak kopaszodott. Az öltözékére legalább odafigyelt: tiszta kabátot viselt és drága anyagból szőtt sárga nadrágot.

– A fiam azt mondja, veled tart. Bízom benne, hogy le tudod beszélni róla, Thorstein.

A Kiskutya a svolderi ütközet óta hűségesen követett, mintha valóban a törzsfője lennék. Neki is, mint mindenki másnak, állandó helye volt a fedélzeten, és úgy tervezte, hogy ezután is megtartja.

– Szükségem van rá a tanyán – rázta a fejét a jarl. – Gerdrún belehal a bánatba, ha ez a fiú újra elhagy bennünket.

Gerdrún egy szót sem szólt, csak csendben hurkolgatta tovább a szalagot.

– Most már a rokonom vagy, még ha nem is olyan közeli – nézett a szemembe a jarl. – Ha a szolgálatomba szegődsz, ígérem, semmiben nem fogsz hiányt szenvedni, sem te, sem az embereid.

Sigrid felébredt a hangjára. Pislogott, és már éppen az oldalára fordult volna, amikor rájött, hogy a csecsemő ott alszik a mellén. Elmosolyodott, és gyengéden simogatni kezdte a hátát.

– Egész télen elláttunk benneteket. Tudod, hogy bőkezű ember vagyok.

– Így igaz – bólintottam. – Hálásak vagyunk jóságodért.

Sigurd összehúzta magán a kabátját, és megköszörülte a torkát.

– A távoli nyugat nem asszonyoknak és gyerekeknek való hely, Thorstein. Hagyd itt Sigridet és a fiatokat. Ígérem, gondoskodni fogok róluk, amíg távol vagy. Cserébe csupán annyit kell tenned, hogy minden termékeny földet, amelyet arrafelé találtok, az enyémnek kiáltasz ki.

Felegyenesedtem az ágy széléről.

– Nem hagyom egyedül Sigridet. És alkut kötöttem a Villásszakállúval: minden föld, amelyet találok, az övé lesz.

– Erről már korábban is beszéltünk. – Sigurd felállt a padról, és az övére tette a kezét, mintha azt gondolná, visszautasíthatatlan ajánlatot tesz.

A tűz felé fordultam.

– Ne fordíts nekem hátat, Hajóács Thorstein. Nem lenne túl bölcs döntés.

Sötéten fürkésztem a lángokat.

– Senki szolgája nem vagyok.

– Mit mondtál?

A szigetek jarlja idősödő ember volt, és talán már nem szolgált olyan jól a hallása, mint egykoron. Az ajtóhoz léptem, és kitártam előtte.

– Nyugatra megyek, távoli földekre – mondtam. – Nem fogom elfelejteni, hogy átsegítettél bennünket a télen.

Hlodvir-fia Sigurd közelebb lépett hozzám, megragadta a karom, és mélyen a szemembe nézett. Ahogy rám vicsorgott, észrevettem, hogy egy ilyen öreg emberhez képest szokatlanul fehér a fogsora. Ettől valamivel fiatalabbnak tűnt.

– Azt bölcsen teszed, Hajóács.

Nem válaszoltam. Hlodvir-fia Sigurd idegesen összehúzta magán a kabátját, és kilépett az udvarra.

A jarl a kikötő felé indult, bizonyosan azért, hogy leigya magát, vagy hogy újra megkísérelje maradásra bírni a fiát. Én is kimentem Fenrirrel a domboldalra, ahol Sigrid vajúdása közben várakoztam. Addig ültünk ott ketten, amíg a nap vissza nem süllyedt a tengerbe, és a szigetek néhány szívdobbanásnyi ideig ragyogó aranyszínben pompáztak. Olyan volt, mintha a fűszálakat kemény bronzból kovácsolták, a cserjék leveleit pedig a legfinomabb zöld selyemből szőtték volna. Fenrir a lábamra hajtotta a fejét, én pedig újra nyugtalankodni kezdtem a tűzfolt miatt. Aztán mellbe vágott a felismerés, hogy minden embernek vannak hibái. Minden férfi testét sebhelyek szabdalják. Én is sántítottam a jobb lábamra.

Hamarosan Björnt láttam meg, ahogy felém tántorog a lankán. Annyira a fejébe szállt az ital, hogy jóformán észre sem vett. Azt hiszem, a tanyaépületeket is alig látta: először nekiment a kőrakásnak, majd dülöngélve megállt az udvar közepén, mint árbócrúd a tengeri viharban. Bizonyára a parton felejtette a kabátját, mert félmeztelenül állt, és kinyújtott ujjait nézegette hosszú, sötét hajának függönye mögül. Megtermett, széles vállú ember volt, karja dagadt az izmoktól. Az egyik felkarján akkora mélyedés éktelenkedett, amelybe az ember beledughatta egész hüvelykujját: akkor találta el egy álnok nyílvessző, amikor Sigvaldi és a nyomorult götái lerohanták Jomsborgot. Ugyanabban a csatában az arcát is átfúrta egy nyíl. A szakálla eltakarta a sebhelyet, de azon az oldalon több zápfoga hiányzott.

Bátyám térdre esett az udvaron. A keze remegni kezdett, tenyerébe temette az arcát, és kitört belőle a zokogás. Odamentem hozzá Fenrirrel, segítettem neki felállni, és bekísértem a hosszúházba. Lefektettem a tűz mellé, ráterítettem egy vastag prémet, és hagytam, hadd merüljön el saját nyomorúságában. Odaléptem Sigridhez, de amikor meg akartam simítani a fiam fejét, azt mondta, most pihenésre van szüksége. Végül leheveredtem az egyik ágyra a fal mellett, és hagytam, hogy Fenrir az ölembe kucorodjon. Különös érzés fogott el: ahogy lehunytam a szemem, olyan volt, mintha az ágy ugrálna és hullámozna alattam – mintha már nyílt tengeren utaznánk.

2.

Az átok

Két nappal a nyári áldozat után bontottunk vitorlát. A szomszédos tanyákon élő gazdák kijöttek a kikötőbe, hogy elbúcsúzzanak tőlük, Hlodvir-fia Sigurd azonban nem mutatkozott. Észak felé indultunk, lágy délnyugati széllel, és a szigetek hamarosan eltűntek mögöttünk a láthatáron. Az első nap én kormányoztam a hajót. Bajtársaim olykor rám pillantottak, talán azt kutatva, vajon látják-e rajtam félelem vagy kétely nyomát, de ilyenkor mindig a tengert fürkésztem, és a tengeren túl elterülő távoli vidékeket. Egy időben szóba került az is, hogy inkább kelet felé vesszük az irányt, és csatlakozunk Villásszakállú Svein király seregéhez, ahol mindig szükség volt derék harcosokra, vagy Thrándheimbe utazunk, ahol a Hákon-fiak, Eirík és Svein uralkodtak. Az északról érkező kereskedők hírül adták, hogy a fivérek minden nagyurat kíméletlenül lemészároltak, aki nem fogadott nekik hűséget. Ha melléjük szegődtünk volna, a védelmük alatt állnánk, és könnyen lehet, hogy dús földeket kaptunk volna tőlük Norvégiában.

Már nem voltam biztos benne, hogy valóban ezt akarom-e. Fiúkoromban minden vágyam egy saját tanya volt és egy tenyérnyi föld, és eszembe sem jutott, hogy ennél többet kérjek az istenektől. Akkoriban azonban fiatal voltam még, és a nyakam még igencsak sajgott a rabszolgagyűrű hagyta sebektől. Most már több voltam ennél. Harcos. Jomsviking. Egy egész csapatért tartoztam felelősséggel. Egy fiú apja voltam. Így hát, miután lehullott az első hó, egyre többször ötlött eszembe a gondolat, amely egykor megrémisztett volna: ha valóban termékeny földre lelünk a messzi nyugaton, és valóban olyan gazdagok ott a vidékek, mint rebesgetik, nemcsak letelepedünk majd, hanem megszerezzük magunknak. Nem a dán király hűbéreseiként, hanem szabad emberekként, akiknek többé soha nem kell meghajolniuk egyetlen úr előtt sem. Ha jó fák nőnek arrafelé, hajókat építünk majd, amelyek elvisznek egészen a kopasz Grönlandig, majd Izlandig, ahonnan vetőmagot és lábasjószágot szerezhetünk. Asszonyokra is szükségünk lesz, ha azt szeretnénk, hogy idővel gyerekzsivaj visszhangozzon csarnokainkban. Rabszolgákat is vásárolhatnánk, akiket felszabadítunk, és magunkkal viszünk az új világba. Utóbbit Hallvard javasolta, aki úgy hallotta, hogy Izlandon több a rabszolga, mint a szabad ember, és igen nyomorult körülmények között tartják őket: alig kapnak enni, és korbáccsal gyötrik őket attól a naptól kezdve, hogy megtanulnak járni, egészen addig, amíg holtan rogynak össze.

Hutt barátomat és a Kiskutyát leszámítva a legénység összes többi tagja jomsviking volt. A svolderi ütközet után mellém és bátyám mellé szegődtek, és azóta is velünk tartottak. Azt remélték, méghozzá nem alaptalanul, hogy igazságos és becsületes vezérük leszek: megígértem nekik, hogy minden zsákmányt egyenlően osztunk el egymás között. Fivéremen és rajtam kívül ott volt még Hallvard, a harcos skáld, akit annak idején Írország közelében kimentettem a tengerből. Ő volt az, aki később olyan szép szavakat szólt rólam, hogy Vagn, Jomsborg nagyura megengedte, hogy kiálljam a testvériség próbáját még úgy is, hogy túl ifjú voltam hozzá. Velünk tartott a rőt szakállú Fingó Eystein is, Jomsborg lovásza, a Selund szigetéről származó Merész Harald, majd Helgi és Ásmund, a testvérpár, akiket gyermekkorukban elválasztottak, majd újra egymásra találtak. Nem emlékeztek, hol születtek, de egyfajta norvég tájszólást beszéltek. Ott volt még a szürke szakállú Holmgeir-fia Gudvi, és Holmgeir, de nem az, aki Gudvit nemzette, hiszen jóval fiatalabb volt nála. Aztán a jyllandi Táskás Eilif, majd Kürtfúvó, Békaszáj és Bórleik, három szűkszavú dán, akiket jól ismertem Jomsborgból. Tóki-fia Eirík, Csapzott Fród és Harald-fia Thorvar is a csapatunkhoz verődött, ahogy Svihák és Vídar is, akik magukkal hozták asszonyaikat és gyerekeiket. Aztán ott volt a skánei Kári, Táskás Eilif távoli unokatestvére. Karvalyra a munkában aligha lehetett számítani, az ivászatban azonban annál inkább. Közénk állt Csali Orm, Hányós Bork és Istentelen Thorvar, továbbá Arnvid-fia Thórkel, Furkós Gudmund, Összevert Úlf, Thórleif-fia Fogas Thórir, a Birka városából származó Bórleik és Szeles Thór. Végül pedig természetesen Hutt és a Kiskutya. Hutt tanított ifjúkoromban a kovácsmesterségre, akkoriban, amikor Sigrid apjánál szolgáltam. Idősödő ember volt, de a tavasz első teliholdja idején eljött hozzám a kikötőbe, és arra kért, hogy fogadjam be a legénységbe.

Harmincegy férfi szolgált a hosszúhajón, és Sigriddel és a fiammal, Vídar és Svihák asszonyaival és gyerekeivel összesen negyvenen utaztunk. Hatalmas knarr volt, az egyik legnagyobb abban az időben. Egykor a Svoldernél húzott barikádban állt, és alkalmasabb hajót el sem tudtam volna képzelni az előttünk álló utazásra. Ha egyik lábadat a másik után téve, a tattól az orrig tyúklépésben végigmennél a fedélzeten, és számolnád a lépteidet, összesen nyolcvankettőig jutnál. A fedélzet meglehetősen széles volt, az oldala magasra nyúlt, így temérdek hely akadt a rakodótérben, amelyet csaknem olyan magasra építettek, hogy ki tudjam húzni magam benne.

A hajókorlát magassága miatt az evezőket a palánkok között dugtuk ki a tengerbe, ami abban az időben igen ritka jelenség volt. Az evezősök a fedélzeten ültek, saját ládáikon. Hosszú evezőket használtunk, hiszen másképpen nem értek volna le a vízbe. Nem szégyellem bevallani, hogy igen keserves feladat volt evezni azon a hajón, éppen ezért mindig csak akkor láttunk munkához, amikor már nem maradt más választásunk. Korábban mély barázda húzódott a korlát mentén, bizonyára azért, hogy a korlát jobban védje a mélyebben ülő evezősöket a nyílvesszőktől, és a munkájuk valamivel könnyebb legyen. Ezt a barázdát azonban kijavítottuk, hogy teljes szélességében használhassuk a fedélzetet, korláttól korlátig. Szükségünk volt a helyre, hiszen csak a vizeshordók alaposan megtöltötték a rakodóteret. Mivel ilyen sokan éltünk a hajón, sok élelmet fent kellett tartanunk a fedélzeten, ahol mindig fennállt a veszély, hogy készleteinket eláztatja a tengervíz.

Minden férfinak volt egy ládája, amelyben ingóságait tárolta: vastag télikabátot, olajozott esőköpenyt, jó minőségű marhabőr csizmát, taplógombát és kovakövet, a gazdagabbak pedig arany- és ezüstérméket, üveggolyókat, amuletteket, dorombokat, furulyákat és nyílhegyeket is. Evezés közben kényelmes volt a ládán ülni, de máskor mindig kötelekkel rögzítettük őket a fedélzeten.

Maga a hajópadló egészen különleges volt. Ritkán láttam ilyen alaposan legyalult palánkokat, amelyeken nyoma sem látszott görcsnek. Kiváló szögekkel és vaslemezekkel erősítették egymáshoz őket, hasonlóképpen a hajótörzshöz. A fedélzet összesen három helyen tört meg: az árbócrúdnál és az alsó vitorlafa két támaszánál, amelyek ormótlan, kétujjú kézként meredtek elő a fedélzetből. Az árbócrúd nem volt túlságosan magas, de a számtalan fókabőr kötélnek köszönhetően szilárdan állt. A hajó méreteiből adódóan talán nekünk volt a legszélesebb alsó vitorlafánk, amelyet valaha láttam: sokkal szélesebb volt, mint amilyen magas az árbócrúd. Amikor éppen nem a tengert jártuk, a két támaszban pihent, a hajó oldalával párhuzamosan, alatta a gondosan összetekert vitorlával.

Amikor egyszer lemerültem a hajó alá Björnnel, láttam, hogy a vízvonal és a gerinc között hogyan hajlik meg az oldala: nagyjából kétkarnyi hosszúságban meredeken lefelé tartott, majd hirtelen visszakanyarodott a gerinchez. Azt gyanítottam, a hullámok ellen építették így, és később meg is mutatkozott, hogy bár a hajó igen széles, a legnagyobb szélben is rendkívül stabilan áll. Keresve sem találhattunk volna olyan hajót, amely szilárdabban tűrte volna az óceán jeges viharait, ám a Dánnak is volt egy gyengesége: az árbócrúdtól néhány lépésre nyílás ásított a fedélzeten. Ott állt Vingur, a feje éppen a palánkok fölé emelkedett. Egy ilyen lóállást általában széltében-hosszában egy megtermett frank lóra méreteztek. Ha a fedélzetre víz került, és a legénység nem kezdte el kimerni, a hajó könnyedén elsüllyedhetett. Ha azonban befoltozzuk a lóállást, nem hozhattam volna magammal Vingurt, akit a világ minden kincséért sem hagytam volna hátra. Derék jószág volt, legalábbis az én szememben. Kissé sántított, akárcsak én, de minden terepen biztosan járt, és ha kellett, szekér elé is befoghattam. Olykor olyan hűségesen követte minden lépésemet, mint a kutyák, ami igencsak mulattatta bajtársaimat.

Kedvező szélben indultunk a Fóka-szigetekről. Emlékszem, hogyan szelte a habokat a Dán orra, és milyen büszkén dagadt a vitorlánk. Björn este átvette tőlem a kormányrudat. Másnap reggel a rakodótérben magunkkal hozott kakas kukorékolása riasztott fel álmomból. Miután bátyám visszaadta a kormányrudat, két bálna bukkant fel mellettünk a vízben, és közelebb úsztak a hajóhoz. Az egyik hatalmas termetű volt, a másik valamivel kisebb: minden bizonnyal egy anya és a borja. Akkor, mintha kiszagolta volna, rögtön megjelent a fedélzeten Svihák egy ormótlan lándzsával, és arra kért, hadd evezzen ki hozzájuk a csónakban. Szenvedélyes vadász volt, nem ismertem még egy ilyen embert. Aznap azonban nem állítottam meg a hajót.

A második nap estéjén a Kiskutya vette át tőlem a kormányrudat. Fenrir, aki egészen addig a két lábam között feküdt összekucorodva, most megrázta magát, és ledöcögött Svihák szukájához. A szuka a nyomorult kis Fenrir felé fordult, és lehajolt hozzá. Bár a csapatból többen Háromlábnak hívták a kutyámat, valójában négy lába volt: a bal hátsó töpörödötten lógott az oldalából, mint egy furcsa kinövés. Ez mindenesetre a legkevésbé sem zavarta a mozgásban. Eljárt fölötte az idő, de még mindig olyan fürgén ugrándozott, mint egy szöcske. Nem szorult a szívébe túl sok bátorság, ellenben igen gyorsan képes volt elinalni a nagyobb kutyák elől. Azóta hűségesen követett, hogy gyermekkoromban letéptem magamról a rabláncokat a skiringssali vásárban. Talán az istenek küldték hozzám figyelmeztetésképpen, hiszen éppen a vásárban sántultam le örök életemre. Sánta ember voltam, sánta kutya szegődött mellém, és a lovam is sánta volt. Bajtársaim gyakran tréfálkoztak ezzel, ha fejükbe szállt a sör. Fenrir most szemtelenül ugrándozott a szuka körül, és addig ingerelte, amíg fenyegetően morogni, majd vicsorogni nem kezdett, és fehér foga kivillant fekete ínyéből. Bátor ebem ilyenkor rendszerint nyakába szedte a lábát. Ez naponta legalább egyszer előfordult. Fenrirt olykor még az sem zavarta, ha a nagy szuka bele-belekapott a szőrébe. Hallvard kanos kis vakaréknak hívta, és minden hasonló hadműveletét egy darab szárított hallal jutalmazta.

Visszatértem Sigridhez, aki a korlát mellett ült Gíslaug társaságában néhány leterített birkabőrön. Gíslaug egyik lánya is velük volt, gyermekem éppen az ő ölében játszott. Sigrid a korlátnak döntötte a fejét, úgy tűnt, kimerítette az utazás. Ahogy közeledtem hozzájuk, a fedélzetdeszkák megreccsentek a talpam alatt, ami felébresztette álmából.

– Nem kellene ilyen közel lennie a korláthoz – jegyeztem meg.

Sigrid megdörzsölte a szemét, és kivette fiunkat a lány öléből. Valójában szükségtelenül dorgáltam meg, hiszen a magas korlát egy felnőtt férfi köldökéig ért. Ha a pajzsainkat is kiakasztottuk, egészen a torokmagasságig védve voltunk.

Attól a naptól kezdve, hogy megérkeztünk a Fóka-szigetekre, serényen javítgattuk a knarr minden részét. A korhadásnak indult palánkokat mind kicseréltük: a Délvidékre utaztuk fáért, és kőrissel, tölggyel és szillel tértünk vissza a kikötőbe. A rozsdás szögeket mind kihúztuk, és újakat kovácsoltunk, amelyeket mosatlan birkagyapjúba tekerve vertünk a palánkokba. Dagály idején partra húztuk a hajót, és miután a tenger visszahúzódott, frissen főzött kóccal tömtük be a réseit. Minden illesztéket bekentünk méhviasszal és birkazsírral. Ennél biztonságosabb nem is lehetett volna: a Dán szilárd maradt a viharokban, és könnyedén szelte a legtarajosabb hullámokat is. Mégis aggodalom fogott el, valahányszor az egyik kislány felállt a fiammal a kezében, és hullám csapódott a hajó oldalának, vagy egy vadabb széllökés oldalba kapta. Magam előtt láttam, ahogy gyermekem tehetetlenül kihullik a lány karjai közül, és a feketén örvénylő tengerbe zuhan. Még azelőtt megfulladna, hogy visszarohanhatnék a kormányrúdhoz, és elüvölteném magam, hogy eresszék le a vitorlát és rakják ki az evezőket, mert a fiam a habok martaléka lett. Bajtársaim persze követnék a parancsokat, és megállítanák a hajót, de mindenki tudná, hogy hiába: a fiam már Rán csarnokaiban játszik.

– Üljetek közelebb az árbócrúdhoz – mondtam ellentmondást nem tűrő hangon. – Vagy menjetek le a rakodótérbe.

Sigrid szeme ingerülten megvillant. Nem sokat beszéltünk azóta, hogy elhagytuk az otthonát. Búcsúzáskor hosszan ölelkezett az anyjával, és mindketten keservesen zokogtak. Sigrid vörös fürtjei csapkodtak a szélben, és amikor végre elváltak egymástól, és feljött a fedélzetre, az anyja tekintete dárdaként hatolt a szívembe. Gard is ott állt mellette, és életemben először szembeszállt velem:

– Szarvashibát vétesz, Hajóács Thorstein! Szarvashibát! – Hályogos, vak szemére bökött. – Tisztán látom, hogy csak balsors vár rád nyugaton! Balsors és szörnyű gyötrelmek!

Leültem a lóállás szélére, és Vingur közelebb lépett hozzám. Egyelőre nem kötöttem ki, mert a tenger mély nyugalommal hullámzott alattunk. Meleg fejére tettem a kezem, és megborzoltam homlokába hulló dús sörényét. Arra gondoltam, a világlátott kereskedők szerint Izlandtól nyugatra négy nagy sziget emelkedik ki az óceán habjaiból. Grönland volt a legészakibb mind közül, de az ottaniak szerint nem az volt a világ vége: ha az ember tovább hajózott, hamarosan elérte a délebbre fekvő, Kőtáblás-földnek nevezett Hellulandot, az Erdőföldnek nevezett Marklandot, majd Borföldet, amelyet leginkább Vínlandként emlegettek. Vínlandon letelepedtek már néhányan, Erdőföld ellenben mindeddig lakatlan maradt. Úgy hallottam, azon a vidéken szélesebb és magasabb vörösfenyők nőnek, mint bárhol a világon, és, mint azt mindenki tudja, vörösfenyőből lehet ácsolni a legkiválóbb hajókat.

Az égbolt alján derengett még egy kevés fény, de látszott, hogy hamarosan leszáll az éjszaka. Bár a tenger egyelőre nem nyugtalankodott, a szél éppen olyan erősen fújt, hogy kockázatos legyen meggyújtani a fáklyákat: a lángok könnyűszerrel belekaphattak volna a vitorlába. Az este folyamán sötét fellegek úsztak az óceán fölé, és egyre gyakrabban támadt fel a szél. Aznap éjjel nem láttuk se a holdat, se a csillagokat.

Egy ideig még a fedélzeten maradtunk. Éjjel a Kiskutyával váltottuk egymást a kormányrúdnál – már indulás előtt megbeszéltük, hogy egyike lesz azoknak az embereknek, akik vezethetik a hajót. Ez igen nagy kitüntetés volt, és a Kiskutya melle ennek megfelelően dagadt a büszkeségtől. Amikor Sigurd jarl búcsúzásunk napján újra eljött, hogy még egyszer, utoljára megpróbálja maradásra bírni a fiát, végignéztük, ahogy a Kiskutya makacsul dacol vele. Hlodvir-fia Sigurd mérgesen kiabálta a mólóról, hogy a hajónk csupán szánalmas roncs, és az izlandi hullámok olyan könnyedén összeroppantják majd, mint a tojáshéjat. A Kiskutya akkor odalépett hozzá, és elmondta, hogy Hajóács Thorstein a kormányrúdhoz állította, és nem szeretne visszautasítani egy jomsvikinget. Sigurd akkor zord pillantást vetett rám, és hirtelen borzasztó nagy pofont kevert le a Kiskutyának, aki meglepetésében térdre esett. A jarl azt üvöltötte, csupán felkapaszkodott rabszolga vagyok, egy nyomorult tolvaj, aki becsülete és számtalan derék harcos vére árán harácsolt magának gazdagságot. Ha a Kiskutya ezek után is mellém szegődik, nem nevezheti magát többé Sigurd fiának, és egy tenyérnyi földet sem örököl majd tőle a Fóka-szigeteken.

Aznap a Kiskutya nagyot nőtt a jomsvikingek szemében, és még sokáig emlegették a mólón történteket. Addig is kedvelték, de sosem felejtették el, hogy Tryggvi-fia Ólaf oldalán küzdött a svolderi ütközetben, és egyedül azért van közöttünk, mert megesett rajta a szívem. Ez azonban nem teljesen így történt: Ólaf túszként vitte magával Norvégiába, hogy biztosítsa a Fóka-szigetek hűségét. A svolderi ütközetben a Kiskutya partra úszott, ahol megpillantott engem, amint éppen bátyám teste fölött térdelek. Akkor azt hittem, Björn meghalt, és ha a Kiskutya nem siet segítségemre, bizonyára velem is végeznek a hullarablók. Megmentette az életemet. Ha ő nincs, soha nem gyűjtök elég erőt hozzá, hogy újra a vízbe gázoljak, és visszatérjek a csata forgatagába. Ha ő nincs, soha nem tudom megbosszulni apánkat. Ha ő nincs, soha nem vágom Tryggvi-fia Ólaf testébe halálos fejszémet.

Akadtak pillanatok, amikor keserű szájízzel gondoltam vissza arra a csapásra. Azzal a mozdulattal nyertem el a dán király jóindulatát, és ezért kaptam meg tőle a pompás hajót, amelyen most utaztunk, mégis szégyelltem magam miatta. Ha nem harcolok a csatasor élén, ha csupán egy embert magam elé engedek a Hosszú Kígyón, letelepedhettünk volna Jyllandon. Tanyát építhettünk volna, felszánthattuk volna a földet, és hamarosan learathatnánk első termésünket. Ólaf híveinek haragja és bosszúszomja azonban elüldözött bennünket a környékről, és örök menekülésre kényszerített. Eljöttek hozzánk a jyllandi tanyára is – bár voltak, akik azt suttogták, a dán király küldte őket. Lehetséges, hogy így történt. Talán rám akart ijeszteni, el akart űzni idegen földekre, a messzi nyugatra, hogy új földeket foglaljak el a nevében, hiszen végtére is már az ő embere voltam. Nem tudom, mennyi igazság rejlik ebben a szóbeszédben. Ólaf halála mindenesetre bántott, különösen a hosszú téli éjszakákon, amikor a bús levertség sosem eresztette egészen a lelkemet. Ahogy azonban ott álltam a hajóm fedélzetén, a tenger bősz hullámaival a talpam alatt, és a sós széllel az arcomon, rájöttem, hogy többé már nem bánom, amit tettem. A félelem, hogy a halott Ólaf hívei, vagy a hozzá hű nagyurak emberei éjjel a tanyánkra lopóznak, és vérfürdőt rendeznek, végre engedett szorításából. Minden egyes hullám egyre közelebb vitt a szabadsághoz és az új élethez. Dús vidékek vártak ránk, ahol a föld szőke volt a gabonától, és a sűrű erdők örökre munkát biztosítottak a hajóácsoknak.

Visszamentem a Kiskutyához.

– Sötét éjszaka köszönt ránk – mutatott az ég felé. – Ma nem mutatkozik a hold. A tenger áramlatait kell követnem.

Azt mormogtam, tegyen úgy, ahogy jónak látja. Már többször bebizonyította, hogy rátermett kormányos, és biztos voltam benne, hogy rendben átvezet bennünket az éjszakán. Láttam, ahogy Sigrid, Gíslaug és Vídar lányai visszahúzódnak a rakodótérbe. Sigrid szorosan magához ölelte gyermekünket.

– Tudjátok már, mi lesz a neve? – nézett rám a Kiskutya.

– Nem – ráztam a fejem. Ám ez nem volt teljesen igaz. A fiú születése előtt beszéltünk róla. Sigrid azt mondta, ha fiú lesz, Grímirnek szeretné nevezni. Az apját is így hívták, még ha mindenki Grímnek szólította is. Én azonban úgy hallottam, Ódin a Grím nevet vette fel, amikor ravasz, koszos koldusként járta a világot. Hallvard legalábbis ezt mondta nekem. Ezért nem akartam ezt a nevet adni a fiamnak, kiváltképp azóta, hogy megláttam a nyakán vöröslő tűzfoltot: a Grímir hamarosan Grímmé rövidült volna, amit az emberek a maszkos tolvajokra mondtak, akik elrejtették az arcukat. Szerettem volna meggyőzni Sigridet, hogy inkább az én apámról nevezzük el a fiút, és hívjuk Thormódnak. Akkor mindenki Thorstein-fia Thormódként ismerné, ami jól illett egy derék férfihoz.

Amíg csendben álltunk a kormányrúd mellett a Kiskutyával, lassan leszállt az éjszaka. A legtöbben visszahúzódtak a rakodótérbe. Björn a hóna alá vette Fenrirt, és mielőtt ő is eltűnt a mélyben, azt mormogta, rázzam fel, ha szükség van rá. Hamarosan csak a hajópalánkok halk nyikorgása, a tenger szüntelen zúgása és a lassú ringatózás árulkodott róla, hogy nem a Ginnungagap, a Káprázó Üresség végtelen éjszakájában hányódunk elveszetten. Rövidesen visszatértem az árbócrúdhoz, és a sötétben ellenőriztem, hogy a vitorlát feszítő kötelek csomói elég szorosan tartanak-e. Tudtam, ha a vitorla leesne, igen kellemetlen helyzetbe kerülnénk. A fedélzet közepén felbuktam egy alvó bajtársamban. Elestem, majd négykézláb folytattam utamat, amíg meg nem éreztem Vingur szagát. Akkor óvatosan körültapogatóztam, és lassabban haladtam, mert nem szerettem volna belezuhanni a lóállásba. Közben az jutott eszembe, milyen különös, hogy ez a ló a tengerentúlra is elkísér, és ilyen módon többet fog látni a világból, mint a legtöbb ember. Ahogy én tudtam, Vingur volt az első ló, aki a nyugati szigetek partjára léphet majd.

Vinguron, Fenriren és Svihák vadászkutyáján kívül magunkkal hoztunk néhány kecskét és tyúkot is a fedélzetre. A kecskéket lent tartottuk, szűk istállórekeszekben, a tyúkokat ágakból font ketrecekben helyeztük el. A kakast igencsak zsémbes természettel verték meg az istenek, így külön kalitkába kellett zárnunk. Mellettük tartottuk a Jyllandról hozott hollót is, akit csak akkor terveztünk szabadon engedni, amikor úgy sejtettük, szárazföld közelében járunk. Hallvard azt mondta, ha csak tenger hullámzik körülöttünk, ameddig a szem ellát, visszatér majd a hajóra. Ellenben, ha többé nem találkozunk vele, bizonyosak lehetünk benne, hogy hamarosan partot érünk. Legalábbis így kellett volna lennie, ha a madár nem szelídül meg. Amikor elértünk a Fóka-szigetekre, szabadon eresztettem, mert nem tartottam helyesnek, hogy vadmadarat kalitkában tartsunk. A holló elindult a szél szárnyán, de amikor már azt hittem, rég tanyát ütött a ködös Alba erdeiben, egy reggel megláttam az árbócrúd tetején, mintha maga Ódin küldte volna vissza, hogy tartsa rajtunk vigyázó szemét.

Az éjjel felváltva kormányoztuk a hajót a Kiskutyával. Kitartó déli szél segítette utunkat, a hullámok kezdtek lomhábbak és szelídebbek lenni, mint ahogy az a nyílt tengeren megszokott. Hamarosan sikerült felvennünk egy lassú, de egyenletes sebességet. Még sok napra elegendő vizet hoztunk magunkkal, mégis szerettünk volna kikötni a Juh-szigeteken, ahol több elintéznivalónk is akadt: vásárolni akartam néhány új, feszes fókabőr kötelet, és meg kellett töltenünk a vizeshordókat. Néhány bajtársam úgy tervezte, körbekérdez a szigeten, hátha akad néhány szemrevaló asszony, aki szívesen velünk tartana az új világba. Az ilyesfajta próbálkozásokból könnyedén származhatott baj, de a szóbeszédek szerint a Juh-szigetek asszonyai gyönyörűek voltak és termékenyek, ilyenekre pedig szükségünk lesz nyugaton. A jomsvikingek ilyen téren nem jártak szerencsével a Fóka-szigeteken, hiszen az ottani családok már gyerekkorukban elígérték a lányokat távoli ír és albai rokonoknak, mint az én Sigridemet is hajdanán.

A Kiskutyát hamarosan elnyomta az álom. Ahogy ott álltam egyedül a fedélzeten, rövid időn belül messzire kalandoztak a gondolataim. A gyönyörű és szabad juh-szigeteki nőkről terjedő legendák felébresztették bennem a régi haragot, amelyet, azt hiszem, egész hátralévő életemben nem tudtam leküzdeni: hogy Sigridemet gyerekkorában, akarata ellenére elígérték egy idegennek, felkorbácsolta a véremet. Sigridet, aki annak idején félénken megcsókolt a Grím-tanya előtti tengerparton… Sigridet, aki máglyaként lobogó vörös hajfürtökkel szaladt a birkák után a mohazöld lankákon… A szememben ő volt a leggyönyörűbb teremtmény, akit valaha hátán hordott a föld. Azokban az időkben azonban csupán szökött rabszolgafiú voltam, és senki nem hitte, hogy valaha ember lesz belőlem. Ő maga is megmondta nekem. Ilyen sánta lábbal sosem tudnék elvezetni egy tanyát. Mellettem nincs jövője.

Azt hiszem, azok a szavak jóval többet jelentettek, mint akkoriban gondoltam. Talán éppen Sigrid vett rá, hogy hátat fordítsak addigi életem nyomorúságának, becsületet és nevet szerezzek magamnak, és változtassak sorsomon. A rabszolgafiú harcossá érett. A nyakamon feszülő bilincset dán harci fejszére cseréltem, és Sigrid, akit korábban elsodort mellőlem az élet, újra a karjaim közé keveredett, ám ezúttal az ő kezét kötötte szolgaság.

Pirkadatkor eleredt az eső. Még mindig déli szél fújt, így nem láttam értelmét, hogy felébresszem a többieket. Csak akkor lesz rájuk szükség, ha a gyengülő szél végleg elhal, és az evezők mellé kell ülniük. Mivel a hajó igen nehéz volt, mindig a legutolsó pillanatig vártunk az evezéssel. Bajtársaim ládái szorosan a fedélzethez voltak kötözve, pajzsaikkal és íjaikkal együtt. Az íjhúrokat természetesen külön helyen tartottuk, de szükség esetén a hajó pillanatok alatt fel tudott készülni. Ha csatára kerül sor, leeresztjük a vitorlát, gondosan összetekerjük, és levisszük a rakodótérbe. A férfiak pajzsot vagy tegezt és íjat ragadnának magukhoz: egy pajzsos védené egyszerre saját magát és a mellette nyilazó íjászt is.

Björn hamarosan csatlakozott hozzám. Megtermett, inas legény volt, és a Ló-szigeten töltött tél jót tett neki. A szigetlakók peremig töltött hajókkal tértek vissza az őszi halászatból: annyi halat fogtak, hogy jó részét el tudták szállítani délre, ahol gabonára, hagymára és tarlórépára cserélték. Bennünket, jomsvikingeket is jól tartottak, és bátyám válla kiszélesedett, karja megizmosodott. Mindenki tudta, hogy iszonyatos erejű ember. Most a hajó jobb korlátjához lépett, és megfeszítette a vastag köteleket. A szél lecsendesedett, de a vitorla súlya miatt így is nehéz feladat volt, nem minden férfinak sikerült volna egyedül. Ezek után előrement az orrba, ahol megállt, és elgondolkodva révedt a szürke reggelbe. Magasba emelte a napkövet, amelyet egykor nekem ajándékozott, kelet felé tartotta, és egyik szemét lehunyva belenézett. A kő nem volt nagyobb egy dobókockánál, de Björn váltig állította, hogy a segítségével bármikor meg tudjuk mondani, merre vagyunk éppen – feltéve, ha kiderítjük, hogyan működik. Hallvard és a többi jomsviking inkább egy egyszerű botot használtak, amelyet a tatra erősítettek. Ha figyelembe vettük az árnyék hosszúságát és szögét, illetve azt, hogy az év melyik napja virradt ránk, gyorsan ki tudtuk deríteni, merre járunk.

Egészen addig csendben kormányoztam, amíg a vitorla nedvesen és nehezen lógott az árbócról, mozdulatlanul a szélcsendben. Amikor minden sebességünket elveszítettük, a hajó rázkódni kezdett a hullámok között, ami felébresztette a lenn alvókat. Sorra jelentek meg a fedélzeten, kócos hajjal, zilált szakállal, fáradt, csipás szemmel és elmacskásodott izmokkal. Az asszonyok egy ideig még bölcsen a rakodótérben maradtak, mert a férfiak ekkor mind a korláthoz léptek, és elvégezték azt, amit minden áldott reggel. Felugrottak egy-egy ládára, kigombolták a nadrágjukat, és arany sugarakkal színezték a tengert. Ezek után néhányan vödröt rántottak maguk alá, és elvégezték egyéb dolgukat is. Hutt odalépett hozzám, kivette a kormányrudat a kezemből, és azt mormogta vastag prémjei és sűrű szakállbozontja közül, hogy ideje végre nekem is pihennem egy keveset.

Aznap reggel álmomban dél felől közeledő hosszúhajókat láttam. Hosszú, tömött sorban jöttek felénk, vitorlájuk dagadt a szélben. A korlátnál neves emberek álltak: köztük volt Villásszakállú Svein, Toldó Ólof, és thrándheim jarljának két fia, Eirík és Svein. Eirík, az ulfhednar vállán farkasprém lobogott. Álmomban némán figyelték a tengert. Csak álltak ott szótlanul, amíg Eirík végül felemelte a kezét, és előremutatott. És akkor újabb hajó jelent meg a láthatáron, amely sokkal nagyobb volt az összes többinél: a Hosszú Kígyó volt az, Tryggvi-fia Ólaf iszonyatos sárkányhajója.

Ezek után hirtelen Hákon-fia Eirík hajóján találtam magam, bátyám oldalán, surrogó nyílvesszők felhőjében. Vértől habzó szájú férfiakat láttunk, átfúrt karokat és a palánkokhoz szögezett holttesteket. Egyik-másik egyre gyűjtötte magába a nyílvesszőket, mint egy élő tűpárna. Björn és én azonban sértetlenek maradtunk, mintha maga Ódin emelt volna védőpajzsot fölénk.

Azt mondják, álmainkban a szellemek üzennek nekünk. Talán így van. Sigridnek nem meséltem sokat a svolderi ütközetről. Tudta, hogy az első sorokban küzdöttem, és én vágtam pengémet Varjúcsont Ólaf mellkasába, de a félelmet megtartottam magamnak. Mégis úgy sejtettem, tud róla. Reggelente gyakran suttogta a fülembe, hogy megint beszéltem álmomban: ilyenkor jobbára csak bólintottam, azt mondtam, sajnálom, és több szó nem esett róla.

Olykor egészen rövidet álmodtam, pillanatnyi félelmekről és izgalmakról, máskor olyan élethűek voltak, hogy úgy éreztem, valóban újra ott bolyongok múltam sötét tájain. Olykor megjelent előttem a jövendőmondó, akivel a skiringssali vásárban, Vörös Harald udvarán találkoztam. Sziszegő hangja, mintha egy másik világból szólt volna:

– Két király vére… szárad a kezeden…

Aztán ott álltam a Hosszú Kígyó előtt, a korlátba akasztottam harci fejszémet, felhúztam magam a hosszú nyélen, és Hákon-fia Eirík emberei utánam özönlöttek. Szúrtunk, vágtunk, koponyákat roppantottunk darabokra, és Ólaf embereinek holttestein taposva törtünk előre a fedélzeten. És ott, az orrban várt ránk Ólaf, még sarokba szorítva is méltóságteljesen. Jobbján Ros, a férfi, aki rabszolgagyűrűt hajlított a nyakamba, és levágta apámat. Odaléptem hozzá, és amikor felém suhintott a kardjával, az arcába vágtam a fejszém végét, és rést ütöttem Ólaf utolsó védvonalán. Olyan erővel találtam el Ros lábát, hogy eltörött a csontja, a kard kihullott a kezéből, és kétségbeesetten a borszínű habok közé vetette magát. Amikor már csupán ketten álltak közöttem és Ólaf között, Búi-fia Sigurd előrelépett, és levágta egyikük lábát. A másik hasába nyílvessző fúródott. Ólaf ekkor különös dolgot művelt: levette sisakját, és az ég felé emelte fényes kardját. Borzasztó erővel felé sújtottam a harci fejszével, és a nehéz acél kettévágta az arcát, és mélyen belehasított a vállába. A király azonban még mindig életben volt. Felkapaszkodott a korlátra, lenézett ránk, és hirtelen minden elcsöndesedett. Aztán Tryggvi-fia Ólaf hátradőlt, a tengerbe zuhant, és a hullámok örökre elnyelték a testét.

Két király vére szárad a kezemen. Talán éppen a jövendőmondó jóslata űzött nyugatra: hiszen már nem vágytam több vérontásra. Száműzött lettem. Ezúttal azonban nem voltam egyedül.

Ébredés után egy ideig csak ültem, és néztem a hajón serénykedő legénységet. Melegség töltötte el a mellkasomat, és nem azért, mert elégedett voltam a dán király nagylelkű ajándékával. Néhányan hajóban, lábasjószágokban, földekben és ezüstben mérik a vagyonukat, de valójában semmi nem ér többet a családnál és a hű bajtársaknál. És nemcsak újszülött fiammal, Sigriddel és Björnnel utaztam együtt, hanem azokkal az emberekkel is, akikkel elválaszthatatlanná kovácsoltak az élet viszontagságai. Ők most izmukat megfeszítve eveztek, a vitorlát rég leeresztették és összetekerték.

– Evezz sárga aranyért… gazdag földi javakért! Szabadságért, friss halért… a langyos nyári napért!

Korábban gyakran hallottam őket ehhez hasonló dalokat dúdolni. Az evezők minden sor végén a vízbe merültek, a férfiak pedig hátradőltek, és magukhoz húzták a nyelüket.

Hirtelen Sigrid jelent meg előttem.

– Nem akarod kicsit a kezedbe venni a fiadat?

Az ölembe ültette a gyermeket. Lenéztem a fiú aprócska arcára, és ahogy tekintetem a vörös tűzfoltra tévedt, újra elfogott az aggodalom. Az emberek mutogatni fognak rá, és csúfolni fogják, amikor nem vagyok mellette. Ez a bélyeg újabb indok volt, hogy nyugatra utazzunk. Ott földet szerzünk majd magunknak, és senki nem telepedhet majd le, akit nem nevezek barátomnak és szövetségesemnek. Ha valaha bárki gúnyolódni merészel a fiamon, azt elkergetem a birtokomról, és soha többé nem térhet vissza közénk.

Sigrid kifésült a szeméből néhány vörös hajtincset, és letekintett rám. Várandóssága alatt megváltozott a teste, és az arca sem volt már olyan kislányos. Továbbra is vékony maradt, de a csípője és melle kikerekedett, örökké ragyogó kék szeméből pedig olyan nyugalom áradt, amilyet soha azelőtt nem láttam.

– Nevet kell adnunk neki – szólalt meg. – Gondolkodj rajta, Thorstein. Tudod, hogy azt szerettem volna, ha apámról nevezzük el, de hát… – Arca megrándult, szempillája megrezzent. – Ezek után nem hívhatjuk így.

Nem válaszoltam. Eszembe sem jutott, hogy nekem is együtt kellene eveznem a többiekkel, pedig sosem húztam ki magam a munka alól. Ekkor kapott el először az az érzés, amelyet az újdonsült apák olyan nehezen tudnak megfogalmazni: kötelék feszült köztem és a fiam között, hasonló ahhoz, mint amely bajtársaimhoz kötött. Mégis szorosabb volt. Akkor még nem tudtam, mi vár rám, és fogalmam sem volt róla, hogy megváltoztat majd az apaság. Nem sejtettem, hogy az egész sorsomat megváltoztatja.

Később újra zivatarba keveredtünk, ezúttal azonban szél is társult az esőhöz, így bajtársaim behúzhatták evezőiket, és fáradt tagjaik végre megpihenhettek. Egészen estig én álltam a kormányrúd mellett, akárcsak előző nap, ám ezúttal Eystein szegődött mellém. Váltottunk néhány szót Jomsborgról, és a szóbeszédről, amely nemrégiben a fülünkbe jutott: hogy újra felépítették, és most Sigvaldi uralkodik rajta, aki álnok götáival egykor porig rombolta a várost.

Aznap szurokfekete éjszaka borult ránk. Ilyenkor általában hosszú ideig dereng még egy vékony fénysáv a nyugati láthatáron, és a csillagok is pislákolnak annyira, hogy legalább a hajóköteleket és a vitorla széleit lássuk a sötétben. Most azonban teljes feketeség terpeszkedett az óceán fölött. Mivel nem láttuk a vitorlát, a hangok alapján állítottuk irányba. Amikor csapkodott, fordítanunk kellett rajta, egészen addig, amíg nyikorogva meg nem feszült. Ezt a feladatot Hallvardra és Vídarra bíztam, akik tapasztalt vén tengeri medvék voltak. Hallvard gyakran azzal kérkedett, hogy egyedül a vitorlával képes lenne elkormányozni a hajót, és váltig bizonygatta, hogy egyszer meg is tette: miután elveszítette a kormánylapátot, csupán a vitorla segítségével eljutott Jyllandról Kelet-Angliába.

Egész éjjel gyorsan haladtunk, de csak pirkadatra hagytuk magunk mögött a zord fellegeket. A reggeli nap sugarai felszárították a nedvességet a fedélzetről és a korlátról, és a Dán egészen olyan hatást keltett, mintha élne: ahogy a hullámokat szelte, remegett és nyikorgott a talpunk alatt. Úgy rázta le magáról az esőcseppeket, mint egy ázott kutya. A szél belekapott a vitorlájába, és rövid időn belül teljesen megszárította. A férfiak lassan feltámolyogtak a fedélzetre, és megálltak a korlátnál. A tengerbe eresztették, amit egész éjjel magukban tartottak, kiürítették a bűzölgő vödröket, és sós vizet húztak fel, hogy kidörzsöljék a szemükből az álmot. A lótrágyát vödrökbe kapartuk, és a vízbe borítottuk, aztán megitattuk Vingurt hideg édesvízzel. Hamarosan Sigrid is megjelent a fedélzeten, fiunkkal a kezében, és fehér mosollyal üdvözölt. Mosolya aznap jobban átmelegített, mint a reggeli napfény, hiszen a szülés óta alig töltöttem időt vele, jóformán rám se nézett. Hallvard azt mondta, nincs ebben semmi különös, hiszen az asszonyok gyakran a férjüket okolják a szülés fájdalmaiért. Ha ez nem lett volna elég, az anyja éjjel-nappal mellette gubbasztott, és bizonyosan nem tartotta magában a gyalázkodásait. Nem tudtam hibáztatni érte, hiszen neki én csupán egy véresszájú gazember voltam, aki hívatlanul letelepedett a szigeteken a csürhéjével, és ellopta tőle kisebbik lányát. Még azután sem enyhült meg, hogy Björn elmesélte neki, én szabadítottam ki a lányát a rabszolgaságból, és én adtam vissza neki a szabadságát. Sosem köszönte meg nekem, hogy biztonságban hazavittem neki Sigridet.

Vídar nem sokkal később átvette tőlem a kormányrudat, én pedig megtámaszkodtam a hajókorlátban. Úgy hallottam, a magányosan álló Juh-szigeteket már messziről látja az ember, körülöttünk azonban közel s távol csak a szürke óceán hullámzott.

Bátyámmal egész nap a láthatárt kémleltük. Amikor a nap lesüllyedt a horizonton, Björn azt mormogta, bizonyára a kelleténél jobban elfordultunk nyugat vagy kelet felé. Előhalászta a napkövet az erszényéből, az ég felé emelte, aztán csalódottan megrázta a fejét. Azt motyogta, átverés volt az egész, senki nem képes egy nyomorult kővel megmondani, milyen irányba tart éppen. Újra a nap felé emelte, magyarázott valamit a benne látható vonalakról, majd a fedélzetre köpött. Már éppen belehajította volna a tengerbe, amikor mégis meggondolta magát, és visszasüllyesztette az erszényébe. Ekkor megjelent előttünk Svihák a hollóketreccel a kezében. Ő volt az, aki annak idején elfogta a madarat, és felhozta a fedélzetre. Mi, többiek úgy gondoltuk, arról a tanyáról lopta el, ahonnan asszonyát is, akit magával hozott az útra. Svihák jószívű rabló volt, hiszen a feleségét és a lányukat is kiemelte a rabszolgasorból. Leghőbb vágya volt, hogy tanyát építhessen nyugaton, és egész földeket vessen be árpával, amely ugyanúgy tűri az esőt és a szárazságot. Vallandon született, az anyja frank volt, és nem azért hívták így, mert valóban gazember volt, hanem mert ez a szó hasonlított leginkább a frank nevére. Elmondása szerint szülőföldjét sűrű árpamezők borították, ameddig a szem ellátott.

Svihák különös testalkatú ember volt, és furcsán döcögve járt. A karja ilyenkor egészen szokatlan módon, ernyedten lógott keskeny válláról. Jomsviking volt, közülünk való, ahogy a sötét szakállát és egész testét szabdaló számtalan sebhely tanúsította, és senki a világért sem nevezte volna gyengének, de igaz, ami igaz, borzasztó sovány és izomtalan felsőteste volt. A lába ellenben dagadozott az izmoktól, és soha olyan vastag vádlit nem láttam, mint az övé.

– Azt javaslom, engedjük szabadon a hollót – fordult hozzám. – Meglátjuk, visszatér-e. Feltéve, ha szándékában áll…

Hirtelen Svihák lánya, egy vörös fürtű, szeplős teremtés bukkant fel a fedélzeten. Az apja gyorsan megértette, hogy bizonyára keresztülhúzza majd a tervét, mert sietősen kinyitotta a kalitkát, és bedugta a kezét. A holló azonban, úgy tűnt, nagyon jól érzi magát a helyén, mert belecsípett az ujjába, és nem volt hajlandó kijönni. Időközben a lánya is mozgásba lendült, és megragadta a karját, ami nem kifejezetten tetszett Sviháknak. Belemarkolt a hajába, mormogott valamit frank nyelven, majd miután letette a kalitkát, pofonra emelte a tenyerét.

Itt szükséges megjegyeznem, hogy a mi apánk szokatlanul kedves és melegszívű ember volt. Talán éppen azért nem emelt ránk kezet soha, mert őt is égették a régi sebek, és nem múlt el úgy napja, hogy ne itatta volna át a fájdalom. Ehhez az is hozzátartozik, hogy a régi hit szellemében nevelkedtünk. A mi isteneink nem büntetik az embereket, mint a keresztények Fehér Krisztusa, így hát apánk sem látta értelmét, hogy megbüntessen. Svihák ellenben frank anya mellett nőtt fel, így ismerte a Fehér Krisztust, és bizonyára őt is keresztény módon, ütlegekkel nevelték.

Svihák tenyere iszonyatos erővel csapódott a lány arcába, aki összeesett a fedélzeten. A csattanás hosszan visszhangzott a tengeren, a legénység többi tagja elfordult. Svihák megvakarta a szakállát, kirángatta a hollót a kalitkából, és átdobta a korláton, majd felénk fordulva azt mormogta:

– Ezek a fiatalok… csak a baj van velük.

Kettőnk közül mindig is Björn volt a higgadtabb és megfontoltabb, és rendszerint inkább engem öntött el a harag. Aznap este azonban ő vetette rá magát Svihákra. Ökle éppen a férfi két szeme közé csapódott, aki egy pillanatra elszédült, szeme befordult a homloka mögé. Fájdalmasan felnyögött, ingadozva hátrált néhány lépést, majd a fedélzetre huppanva a feleségéért kiáltott. Ylla pillanatokon belül megjelent. Apró termetű, sovány asszony volt, egyenes, sötét hajjal és kicsi, hegyes orral. Mindig is egy verébre emlékeztetett. Egy percig sem törődött a férjével, rögtön a lányához sietett, hogy felsegítse. Svihák ekkor bizonyára rájött, hogy nincs értelme tovább ücsörögnie a palánkokon, így hát kelletlenül felállt, és egy kötelet kezdett csomózgatni, mintha mi sem történt volna.

*

Egyszer néhány fríg tengerésztől azt hallottam, hogy a Juh-szigetek alja nem ér le az óceán fenekére. Ide-oda úsznak a hullámok között, ami nem kedvez az Izlandra vagy Grönlandra tartóknak, hiszen igencsak nehéz rájuk lelni. Björnnek is a fülébe jutottak már hasonló szóbeszédek, de egyikünk sem hitte, hogy a szigetek vándorolnának. Úgy véltük, pontosan ugyanolyanok, mint a többi sziget, és az égben röpködő madarak és az áramlatok változásai elárulják a helyzetüket. Most nyugati szél fújt, és az irány megváltozása újabb zivatarokat hozott. Hamarosan újra szurokfekete éjszakában utaztunk. Gyakran hallottuk a bálnák különös, nyújtott bőgését a távolból, ami mindnyájunkat nyugtalanított. Bizonyára tehenek voltak, mert egyikük sem jött oda a hajóhoz, hogy megpróbálja felborítani, ahogy azt a vadabb bikák szokták. Hamarosan újra csend ereszkedett ránk, és csak a vitorláról és Vingur ponyvájáról csöpögő esőcseppek kopogása hallatszott.

Aznap éjjel hagytam, hogy a hajó arra menjen, amerre az áramlatok sodorják. Pirkadatkor eloszlottak a szürke felhők, és visszatért a déli szél. Ekkor láttuk meg először a Juh-szigetek reggeli ködön átsejlő ormait. Amíg a Fóka-szigetek, Alba és a norvég partvidék nagy része meglehetősen lapos, ezek a szigetek úgy néztek ki, mintha egy hatalmas óriás szikladarabokat hajított volna a tengerbe, és ügyetlen kézzel, vésővel formálta volna őket olyanra, amilyenek. Az előttünk magasodó sziget egyik oldalán zöld síkság terült, amely egy idő után egyszerűen beleveszett a tengerbe, a másik oldalán pedig iszonyatos hegycsúcs tört a felhők közé. A part közelében több száz tengeri madár körözött.

A legénység felkészült a kikötésre. A férfiak félmeztelenre vetkőztek, és leöntötték egymást hideg tengervízzel. Kifésülték csimbókos, összetapadt hajukat és szakállukat, és akik hoztak magukkal tiszta kabátot, most azt öltötték magukra. Ekkor Hallvard állt a kormányrúd mellett, de odakiáltott nekem, hogy vegyem át, mert nem szeretné összezúzni a hajómat az alattomos parti menti zátonyokon.

Kelet felől nagy ívben megkerültük a legdélebbi szigetet, amelyet a helyiek Déli-szigetnek hívtak. Így kissé északra kerültünk a Kis és Nagy Domb nevű földdaraboktól, amelyeket kelta nyelven Dimúnoknak neveztek. Kissé feljebb már láttuk a Homokos-szigeten terülő Húsavíkot és Skálavíkot. A környék itt már sokkal inkább emlékeztetett a Fóka-szigetekre: nagy kiterjedésű, zöld mezők hullámoztak előttünk, hatalmas birkanyáj legelészett rajtuk. Mindkét településen láttunk házakat és hajókat, mégsem álltunk meg, mert úgy hallottam, északabbra van egy védett kikötő, ahol a Dán biztonságban lehet a viharok szeszélyeitől. A tőlünk északra terülő sziget jóval nagyobbnak tűnt a többinél. Kissé arrébb, kelet felé újabb földdarabot vettem észre, és arra gondoltam, ha kikötőt építenék, bizonyára a kettő között tenném, hiszen ott nem lenne kiszolgáltatva a hajóm a nyílt tenger kénye-kedvének.

Hamarosan elértük az Örvényes-sziget keleti partját. Itt és a Keleti-szigeten van a legtöbb dús legelő, ahová a helybéliek kihajthatják jószágaikat. A jarl tanyájának is valahol erre kellett állnia. Az Örvényes-szigettől keletre magasodó földdarabot Tűnek hívják, mert hosszú, hegyes végű, és a közepén van egy mély lyuk.

Az Örvényes és a Tű között haladva észrevettünk néhány hosszúházat az egyik öbölben. Itt is felhúztak néhány hajót a partra. Úgy számoltuk, csakis ez a település lehet a híres Thórshavn, azaz Thór isten kikötője.

Leeresztettük a vitorlát, és evezőt fogtunk. Vingur izgatottan toporgott és horkantott a lóállásban, bizonyára megörült a szárazföld és a friss fű látványának. Az öbölbe irányítottam a hajót, ahol hamarosan már szabad szemmel is láttuk a tenger fenekét. Nem azért, mert olyan sekély lett volna a víz, hanem mert olyan tiszta volt: legalább két árbócrúdnyi mélységbe leláttunk. Nyolc ember jelent meg a parton, egyikük felénk kiáltott. Egy asszony volt. Integetett, és észak felé mutatott.

Björn éppen mellettem állt. Híres volt róla, hogy sokkal élesebb a szeme, mint a többi férfinak. A földfokon túl, amelyet a helyiek Nyelvnek neveznek, meglátott egy hosszúhajót, amiből arra következtetett, hogy az asszony biztosan azt akarja, ott kössünk ki. Így hát arra fordítottam a Dánt, és hamarosan újabb öbölbe értünk. A másik hosszúhajó már lehorgonyzott. Megmértük a víz mélységét, és amikor egy felnőtt embernek nagyjából vállmagasságig ért, mi is kikötöttük a hajót.

A Dán legénységének egyik tagja sem panaszkodhat, hogy aznap nem részesült szeretetteljes fogadtatásban a Juh-szigeteken. A helyiek türelmesen megvárták, amíg elkészülünk, néhány gyerek még ki is evezett elénk kis bőrcsónakokban, hogy kíváncsian kérdezgessenek bennünket utunkról. Itt, a Juh-szigeteken hozzászoktak az idegenek látogatásához, hiszen minden Izlandra és Izlandról hazafelé tartó kereskedő és vándor megállt itt átutazóban.

A vitorla segítségével a tengerbe eresztettük Vingurt, akinek fülig vízben kellett állnia, amíg Björn, a Kiskutya, Hutt és Vídar le nem eresztették a csónakot. Jómagam a vízbe ugrottam, és felkapaszkodtam a hátára, mert attól féltem, ijedtében elszalad a dombok közé, és sosem látom viszont. Bajtársaim még mindig előszeretettel emlegették az esetet, amikor Tágcsarnokú Hálfdan egyik ünnepsége után elkötöttem Vingurt az istállóból, és részegen a Jomsborgot körülvevő lankák között aludtam. Azóta sok év eltelt, és Vingur kifejlett, erős ménné nemesült. A feje, a szügye és a lába fehérarany színben játszott, a háta pedig, amely korábban csaknem sárbarna volt, mostanra sárgássá fakult. Idővel kinőtte a sántaságot is, és akik ekkor látták először, már nem tudták volna megmondani, hogy valaha bicegett.

Így elegyedtem szóba a helybéliekkel, a vízből, lóhátról. Négy férfi és egy összeaszott vénasszony állt a part menti rücskös, moha borította sziklákon, és darócot meg fókabőr csizmákat olajoztak. Az egyik férfi arcát rút sebhely szelte ketté: középen szétválasztotta az ajkát, majd éles kanyart vett, és a füle alatt végződött. Ennek köszönhetően furcsán, szörcsögve beszélt, mégis jól értettem. Úgy tűnt, Norvégiából származik. Repedt Gódinak nevezte magát, és azt mondta, addig maradunk, ameddig akarunk, természetesen némi sarc fejében. A gabonának örülne a legjobban, ha akad a hajón. Állítása szerint ő kormányozta a szigeteket. Ezután felmutatott egy dombra, ahol ezüstszínű tó csillogott, és azt mondta, vigyünk annyi vizet, amennyire csak szükségünk van, abból soha nincs hiány.

Sosem láttam olyan ragyogó kék eget és olyan mélyzöld legelőket, mint akkor az Örvényesen. Miközben bajtársaim felgörgették a hordókat a dombtetőre, én körbejártam Vingurral, és hagytam, hogy teletöltse a gyomrát friss fűvel. Hamarosan Sigrid és a többi asszony is kijött a szárazföldre. Hosszan ültem a parton fiammal az ölemben, és az öbölben ringatózó hajóra révedtem. A szigetek igen kellemes helynek tűntek, és Sigrid bizonyára hasonlóképpen vélekedett, mint én. Valóban muszáj volt folytatnunk utunkat nyugat felé? Építhetnénk házat kőből, uszadékfából és tőzegből, és a saját nyájunkat legeltethetnénk. Halászhatnánk, és megpróbálhatnánk tarlórépát, fodros kelt, angyalgyökeret és más olyan növényeket termeszteni, amelyek tűrik a sovány földet.

Ha aznap este nem történik meg, ami megtörtént, talán letelepedtünk volna a Juh-szigeteken. Életünk fonalát azonban másfelé húzták a titokzatos nornák. Tovább kellett mennünk, messzire, hogy olyan földeket fedezzünk fel, amelyeket soha senki nem látott még előttünk. Repedt Gódi és testvérei tüzet raktak az Örvényesen, majd előhoztak valahonnan egy jókora grönlandi cápát, feldarabolták a sziklákon, és megsütötték a lángok fölött. Gódi újra megjegyezte, hogy igazán leróhatnánk már neki azt a gabonát, de megelégszik fél zsákkal is, nehogy kapzsinak gondoljuk, és legközelebb inkább ne álljunk meg a szigeteken. Váltottam vele néhány szót a tűz mellett, és amikor megemlítettem, hogy Izlandra tartunk, a másik hosszúhajóra bökött, és azt mondta, azok éppen izlandiak. Rozmáragyarral és fókabőrrel járták a déli vásárokat, és most, miután már mindent eladtak, hazafelé igyekeznek. Csak a megfelelő áramlatokra várnak. Azt javasolta, csatlakozzunk hozzájuk, ők már számtalanszor megjárták ugyanezt az útvonalat.

Egészen addig nem elegyedtünk szóba a másik legénységgel, hiszen úgy tűnt, jobbnak látják, ha inkább a fedélzeten maradnak. Azt hiszem, én is hasonlóképp tettem volna, hiszen messziről látszott, hogy csapatunk tapasztalt harcosokból áll. Az ilyen emberek minden mozdulatának súlya van, határozottabb és szilárdabb a többi férfiénál. Legénységünk legnagyobb része továbbá dánul beszélt, és a dánokról abban az időben úgy tartották, veszedelmes, őrjöngő vadak. Így hát minden bizonnyal nem is elegyedtünk volna beszédbe az izlandiakkal, ha nincs az a holló, amelyet korábban szabadon engedtünk. Amikor a nap már vörösen a domb mögé merült, megláttuk, ahogy a madár a tenger felől a part közelébe siklik. Először a mi árbócrudunk tetején állapodott meg, majd megrázta magát, és inkább átrepült az izlandiakéra.

Hallvard és Svihák evezett oda hozzájuk, mi a tűz mellett maradtunk. Sokáig beszélgettek két megtermett, búzaszőke szakállú férfival, akik rozmáragyarakat és selymeket mutogattak nekik, és sűrűn a csizmájuk felé böktek. Hallvard azonban mindig csak megrázta a fejét, és amikor a holló felszállt a fedélzetről, és a part felé indult, visszamászott Svihákkal a csónakba.

Felhúzták a csónakot a homokba, és leültek közénk. Néhány szívdobbanásnyi ideig síri csend volt, csak a fa ropogása hallatszott, aztán Hallvard végre megszólalt:

– Valóban Izlandra tartanak. Miután elindulnak, követhetjük őket.

Sokáig ültünk még a tűz mellett. Repedt Gódi kigörgetett egy hordót az egyik hosszúházból, sörrel kínált bennünket, és először Hallvardnak meg Sviháknak töltött. Svihák egy hajtásra kiitta a kupáját, aztán előregörnyedt, és tenyerébe temette arcát. Először azt hittem, bátyámra mérges a korábbi ütés miatt, de aztán Hallvard az izlandiak felé sandított, és azt mormogta, minden igaz, amit azokról az átkozott szigetlakókról beszélnek. Sehol nem élt annyi jövendőmondó, varázsló és völva, mint közöttük. Amikor megkérdeztük, miért mondja ezt, csak annyit motyogott, evezzünk ki mi magunk is, és meglátjuk, miről beszél.

Így is tettünk. Bátyámmal együtt, kíváncsiságtól hajtva csónakba szálltam, és elindultunk az izlandiak felé. Ahogy felléptünk a fedélzetre, ugyanaz a két búzaszőke férfi fogadott, mint Hallvardot és Svihákot. Melegen üdvözöltek, és a Dán felé biccentve megkérdezték, Jylland felől érkezünk-e. Azt állították, felismerik a hajótörzs vonalait, ilyen hatalmas knarrokat általában arrafelé szoktak építeni. Azon a furcsa, éneklő nyelven beszéltek, amelyről nyomban meg lehet ismerni az izlandiakat, de különösebb gond nélkül értettük őket. Borral kínáltak, és váltig bizonygatták, hogy egyenesen Miklagardból hozták. Ezek után az árbócrúdhoz vezettek, amelynek tövében ládákat halmoztak fel. A hajójuk jóval alacsonyabb volt a miénknél, és a fedélzetét különálló, mozgatható palánkokból illesztették össze. Egyiket-másikat el is távolították, és alattuk csaknem tucatnyi láda csillant a fáklyafényben.

Először nekünk is néhány rozmáragyart mutattak. Ezek valamivel kisebbek és ferdébbek voltak a szokványosnál – bizonyára ezért nem sikerült megválniuk tőlük a déli vásárokban. Azt ígérték, hogy ezeket megkapjuk tőlük ajándékba, ha veszünk tőlük a finom déli selyemből.

Korábban láttam már selymet a gazdag embereken, és arra gondoltam, vásárolhatnék belőle Sigridnek. Készíthetne belőle magának sálat, vagy díszként felvarrhatná a ruhái szegélyére. Björn azonban határozottan megrázta a fejét:

– Nincs mivel fizetnünk.

Az izlandiaknak nem igazán tetszett a válasz. Összedugták a fejüket, mormogtak egy keveset egymás között, majd egy kisebb ládához vezettek, amely a többitől külön állt, az orrban.

Se bátyám, se én nem fogjuk elfelejteni soha azt, amit abban a ládában láttunk. Először azt hittük, csupán néhány disznóbőr batyu, ám az izlandiak biztattak, hogy emeljük ki őket a ládából a fedélzetre.

Bár fiatalok voltunk még, igen sok rút dolgot megtapasztaltunk, hiszen a jomsvikingek között szolgáltunk. Ám amikor megértettem, mit tartok a kezemben, azonnal elengedtem. Egy nadrág volt az. Nem voltak rajta varratok, mert egy darabban nyúzták le, precíz munkával. Még mindig látszott rajta néhány szőrpihe, és a lábak között, ott, ahol egykor női szerv volt, cérnával összefércelték. És nem a nadrág volt a legszörnyűbb dolog azon a fedélzeten: a ládában ott feküdt egy csecsemő is. Talán helytelen csecsemőnek nevezni, mert csupán a bőre maradt meg belőle, amelyet szalmával tömtek ki, mint a játékbabákat. Ez a kisfiú azonban valaha élt és lélegzett.

– Arra, aki ezt a nadrágot viseli, mérhetetlen gazdagság vár… – suttogták az izlandiak. – A csecsemővel pedig képes leszel bárkit megátkozni. Ha az ellenségednek adod, gyermektelenül fog meghalni.

A parton Hallvard fogadott bennünket. A fejét rázva mormogta, hogy az izlandiaknak varázserejük van, és nem érdemes ujjat húzni velük, mert képesek átkot szórni az emberre. A kezembe vettem egy korsó sört, és egy húzásra felhajtottam. Sigrid látta, hogy baj van, és azt gondolta, biztosan jobban érzem majd magam, ha ringathatom kicsit a gyermekünket, de szándékosan távol ültem le tőle. Az izlandiak a hajókorlátnál álltak, és minket bámultak. Akkor vágott mellbe a felismerés: mi van, ha megátkoztak? Még most is éreztem a gyermek bőrét a tenyeremen.

Ezek után nem sokáig maradtam a tűz mellett. Gyorsan elterjedt bajtársaim között, hogy mit láttunk az izlandiak hajóján, de Sigridnek mindenki vonakodott elmondani. Végül magához húzta Björnt, és megkérte, hogy végre árulja el, mitől lett hirtelen ilyen üres a tekintetem. Akkor a bátyám elmesélte neki, mit láttunk.

Arról azonban, hogy a csecsemő bőrével meg lehetett átkozni az embereket, mélyen hallgatott.

3.

Ismét száműzetésben

Azt beszélik, Hajóács Thorstein vérét téboly és őrület fertőzte meg a Juh-szigeteken. Nem akarta megvárni az izlandiakat, akik biztonságban el tudták volna vinni a távoli szigetre, és két napig egyfolytában a kormányrúd mellett állt, mielőtt összerogyott, és elnyomta a nyugtalan álom.

Talán így volt. Azt azonban tagadom, hogy téboly lett volna. Féltem. Nem voltam skáld, de élénk képzelőerővel vertek meg az istenek, és talán gyermekkorom gyötrelmeinek köszönhetően képes voltam olyan mélyen átérezni mások fájdalmát, mintha a sajátom lenne. Magam előtt láttam egy asszonyt csecsemővel az ölében, és láttam, ahogy az izlandiak köré gyűlnek. Vaskos kezek ragadták meg, kitekerték a nyakát, gyomorforgató reccsenés hallatszott. A csecsemő orrát-száját befogták. Egy ideig kétségbeesetten csapkodott és hadonászott a kezével, aztán elernyedt. A két holttest fölött megcsillant a nyúzókés.

Amikor kihajóztunk, a holló visszatért hozzánk. Fenrir lelkesen megugatta, ezért az első nap még nem merészkedett le az árbócrúd tetejéről. Azt hittem, többé nem lesz hajlandó visszatérni a kalitkába, de hamarosan újra leereszkedett a fedélzetre. Amikor Svihák megpróbálta elkapni, gyorsan elröppent mellette, a lányának azonban csak ki kellett nyújtania a karját, hogy a madár letelepedjen rá. Ekkor szokásos módon elmotyogtam, mi a véleményem arról, hogy szabad állatokat ketrecbe dugnak, de túl szigorú lehettem, mert a lány elpityeredett.

Most, ennyi hosszú év elteltével mindig rázom a fejem, amikor visszagondolok azokra az időkre. Olykor igencsak nyomorultul viselkedtem, és Sigrid meg a bajtársaim is méltán nyugtalankodtak mellettem. A kétnapnyi folyamatos kormányzás és a hosszú álom után komor ábrázattal és szürke szívvel ébredtem: újra lecsapott rám a búskomorság. Gyakran előfordult, kiváltképp ifjúkoromban, hogy ez a szörnyű ellenségem a karmai közé kapott, és alaposan megszorongatott. Ébredésemkor Hallvard állt a kormányrúd mellett. Csendben a korlátra támaszkodtam, és sötéten a hullámok közé révedtem. Észre sem vettem, hogy Sigrid odalép mellém, megsimítja a vállam, és azt kérdezi, mi baj. Már megbántam, hogy elhagytuk a Fóka-szigeteket, és azt is, hogy gyermeket nemzettem neki. Fogalmam sem volt róla, hogyan fogom elvezetni bajtársaimat az ismeretlen nyugati földre, és már arra sem emlékeztem, miért szólítanak vezetőjüknek.

Utólag hálás voltam Sigridnek, amiért mellettem maradt aznap reggel. Jobban ismert, mint bárki a fedélzeten, és tudta, hogy sem sértések, sem fenyegetőzés nem fog kirángatni a búskomorságból. Ehelyett szótlanul leült mellém, és gyengéden simogatni kezdte a hajamat. A többieknek azt mondta, borzasztóan hasogat a fejem, és szükségem van egy kis pihenésre. Sigrid egyszerű szövőnő volt, de a házasságunk révén a hajó – és minden más tulajdonom – az övé is lett. Ha meghalok, ő lett volna a csapat új vezetője, és ő örökölte volna minden vagyonomat. Így hát a férfiak hallgattak rá. Miután elaludtam, Hallvardot is ő kérte meg, hogy vegye át a kormányrudat, és barátom szó nélkül engedelmeskedett neki. Rövidesen megpillantottunk egy másik hajót, kicsivel keletebbre. Az izlandiak voltak azok.

Amikor elhaladtak mellettünk, Hallvard átkiabált nekik, hogy szeretnénk követni őket Izlandra. Így is történt.

*

Hét nappal azután értük el Izland partjait, hogy elhagytuk a Juh-szigeteket. Addigra sikerült valamelyest leráznom magamról a búskomorságot, és amikor megláttuk a szárazföldet, már bátyám oldalán álltam az orrban. Izlandról mindenekelőtt szükséges megemlítenem, hogy több ott a varázslat és a bűbáj, mint bárhol máshol a világon. Mindenütt szurdokok és barlangok nyílnak az alvilágba, amelyek gyakran gőzt vagy füstöt okádnak – méghozzá olyan sokat, hogy az Izland felé tartó tengerész nem is a hegyek ormait látja meg először, hanem a fölötte terpeszkedő ködfelhőt. A sziget szegényes talaján nem él meg erdő, és a kiterjedt fekete síkságokon olykor még fű sem sarjad.

Amikor a part közelébe értünk, magamhoz vettem a kormányrudat. Még mindig az izlandiak nyomdokvizében siklottunk. Nyugat felé fordultak, és mi követtük őket. A déli szél hamarosan lecsupaszította a szigetről a sűrű ködfelhőt, és az egész legénység a korláthoz tódult és hordókra állt, hogy megszemlélje ezt a csodálatos földet, amelyről már oly sok mesét hallott. Mind tudtuk, hogy Izlandot azok a nemzetségek népesítették be, akiket annak idején Széphajú Harald király száműzött Norvégiából, így tehát joggal gondoltuk Björnnel, hogy lakosai hozzánk hasonlatosak. A mohó királyok keze nem ért el idáig, férfiak és asszonyok mind szabadok voltak. Ez végre elterelte a gondolataimat arról az iszonyatról, amit a kereskedők ládájában láttam. Reméltem, ha a királyok keze nem ér el idáig, a szigeten Ólaf bosszúszomjas híveitől is biztonságban leszünk.

Az izlandi hajó megállás nélkül siklott a part mentén nyugat felé, egészen az éjszaka beálltáig. Pirkadatra elveszítettük a nyomukat, ám Vídar legifjabb kölyke felkapaszkodott az árbócrúdra, a messzeségbe kémlelt, és azt mondta, látja őket északon. Ez azt jelentette, hogy megkerültük a sziget délnyugati csücskét, és a part tőlünk keletre húzódott.

Észak felé fordítottuk a hajót, és hamarosan elértük a félszigetet, amelyet az izlandiak Gőzölgőnek, mi ellenben Füstölgőnek nevezünk. Itt örök köd terpeszkedik a dombhátakon. A tenger felől sós ködfelhő úszik a partra, a szárazföld belsejében pedig meleg források ontanak magukból fehér felhőket, amelyek olykor összeállva egészen az égig érnek, máskor vékony csíkokban szállnak a nap elé. Egy biztos: az izlandi hegyeket sosem sújtja szárazság. Sivár szeglete volt ez a világnak, vad és mostoha. A korlát mellé gyülekező férfiak csendben mormogtak magukban, és Sigrid megkérdezte tőlem, hogy biztosan szeretnék-e itt kikötni. Nem tetszettek neki a távolban magasodó barátságtalan, fekete hegyormok, és nyugtalanította az örökösen kavargó tejköd. Attól félt, ha partra szállunk, az alvilág népei elragadják tőlünk gyermekünket.

Még egy napba és éjszakába telt, mire elértük a Füstölgő nyúlványának végét. Az izlandi hajó innen egyenesen kelet felé folytatta útját, mi pedig szorosan a nyomában haladtunk. A félsziget rövidesen a déli oldalunkra került. Ekkor erős ellenszélbe ütköztünk, így leeresztettük a vitorlát, elővettük evezőinket, és munkához láttunk. A szél különös, füstös szagot hozott magával, amely egész Izlandra jellemző volt: először arra emlékeztetett, amikor az ember az erdőt járva megérez egy közeli tábortüzet, később azonban egyre kíméletlenebbül szúrta a tüdőnket. Korábban sehol sem éreztem még ehhez fogható szagot. Leginkább a svolderi ütközet után emelt halotti máglyákat juttatta eszembe.

Egész nap az izlandiak nyomdokvizét követtük. A vidék itt már sokkal jobban hasonlított a norvég partokra. A vizet apró szigetek tarkították, a földet öblök és mély fjordok csipkézték. A lenyugvó nap fénye tucatnyi forráson és vízesésen megcsillant, és Sigrid azt javasolta, kössünk ki, és töltsük meg hordóinkat friss vízzel, úgy folytassuk utunkat a lakott vidékek felé. Szorosan a mellkasához szorította kisfiunkat, mintha attól félne, hogy a gomolygó ködből bármelyik pillanatban szellemek nyújthatják ki hosszú ujjaikat, és elragadhatnak tőlünk mindent, amit szeretünk.

Mégis úgy döntöttünk, hogy követjük az izlandiakat, hiszen volt elég vizünk. Nem is vízért jöttünk, hanem tudásért. Hallottunk Vörös Eiríkről és fiáról, Leifről. Ha igazak voltak a szóbeszédek, Eiríket száműzték Izlandról, miután megölt néhány embert, és most ő volt Grönland jarlja. Leif onnan kalandozott nyugatra, ahol felfedezte Erdőföldet, ezért úgy láttuk jónak, hogy alaposan utánaérdeklődünk a dolgoknak, mielőtt továbbmegyünk. Az izlandiak biztosan meg tudják majd mondani, milyen irányba kell elindulnunk, hogy elérjük Grönlandot. Azt sem tudtuk, egyenesen nyugat felé kell-e mennünk, vagy először északnak vagy délnek, és csak azután nyugatnak. Mindössze egy dologban voltam biztos: hogy Izland és Grönland között jóval kiterjedtebb tenger hullámzik, mint a Juh-szigetek és Izland között. Ha el akartuk érni a nyugati földeket, pontosan tudnunk kellett, milyen irányba tartunk.

Követtük az izlandi hajót egy földnyelv mögött megbúvó öbölbe, és amikor horgonyt vetettek, mi is hasonlóképp tettünk. Mi azonban beljebb merészkedtünk, mint az izlandiak: csak akkor álltunk meg, amikor már egészen közel voltunk a parthoz, mert nem szerettem volna a másik hosszúhajón rejtőző borzalmak közelében aludni.

Mivel rohamosan sötétedett, aznap már nem szálltunk partra. A kutyák ugattak és nyüszítettek, és megpróbáltak kiugrani a hajóból a korlát fölött, de Hallvard azt mondta, nem lenne bölcs dolog sötétben kievezni. Lehet, hogy a környék most még biztonságosnak látszik, de a holdfényben hamarosan felébrednek a szellemek és az éjszaka bestiái, akik nem kímélnek senki halandót. Emlékszem, ahogy fáklyát gyújtott, és a narancssárga lángok megvilágították sebhelyes arcát, azt suttogta, errefelé gyakran járnak élőhalottak. Hel küldte őket a felszínre hideg birodalmából, és hasadékokból meg völgytorkokból másztak elő. Egyesek a helyi falvakat kísértették régi nemzetségüket keresve, mások hínárral és moszattal benőtt hajóroncsokat rángattak fel a tenger mélyéről, amelyen elindultak, hogy visszatérjenek otthonukba.

Aznap éjjel mind az alsó rakodótérben aludtunk. Jól tudtam, hogy az alvilági teremtmények előszeretettel rabolnak csecsemőket – apánk figyelmeztetett rá gyermekkorunkban. Az élőhalottakról is hallottam történeteket, ám az puszta mesebeszédnek tűnt. Persze tudtam, hogy a föld alatti barlangokban és járatokban másik világ húzódik meg, ahol különös teremtmények tanyáznak, ám abban, hogy a holtak képesek lennének felmászni a Hel hideg bugyraiból, ráadásul hajóroncsokat cibálnak fel az öblök mélyéről, erősen kételkedtem.

Aznap éjjel vonítás törte meg álmunkat, és mindegyikünk szíve összerándult tőle. Sem állat, sem ember hangjára nem hasonlított, és lehetetlen volt megmondani, hogy a szárazföld vagy a tenger felől érkezett-e. Fel akartam kelni, mert Björn és a Kiskutya egyedül volt a fedélzeten, de Sigrid megragadta a karom, és azt suttogta:

– Ne hagyj itt. Ma éjjel ne.

Így hát az egész éjszakát a fedélzet alatt töltöttük. Nem aludtam jól, jobban szerettem a korlát mellett feküdni. A rakodótérben mindig megállt a levegő. Trágya, húgy, kecskék és tyúkok bűze terjengett, és bálnaolajjal bekent prémjeink is erősen szaglottak. A rakodótérbe ugyanis mindig beszüremkedik egy kis tengervíz, és bár a mi hajónk volt a legszárazabb, amelyet valaha láttam, még a mi padlónkon is lötyögött néha egy kevés. Így hát párás volt a levegő, amitől a különféle bőrök szaga sokkal erőteljesebb lett. Emlékszem, ahogy ott feküdtem, arra gondoltam, milyen nyomorult sorsa van jószágainknak, akik kénytelenek egész éjjel és nappal ilyen orrfacsaró bűzben, szűk ketrecben szorongani.

Amíg aludtam, Sigrid a karomra fektette a fiunkat. Minden bizonnyal azt álmodtam, hogy a szalmával kitömött csecsemőbőrt tartom a kezemben, nem pedig a saját gyermekemet, mert amikor felébredtem, és megpillantottam a mellkasomon, elborzadva felkiáltottam. Sigrid azonnal felébredt, és a kezébe vette a fiunkat, aki sírásban tört ki. Feleségem szúrós tekintetet vetett rám.

– Mi bajod van? – morogta. – Nem tudod tartani a saját fiadat?

Egy ideig halkan ringatta a gyermeket a prémek között, és hamarosan újra csend lett a rakodótérben. Odaléptem a lóálláshoz, megvakargattam Vingur nyakát, majd felkapaszkodtam a fedélzetre. Világosodott. A korláthoz léptem, és a partot kémleltem. A reggeli szellő eloszlatta a ködöt a lankák felől, a levegő tiszta volt és nedves. Björn és a Kiskutya a korlát mellett aludtak. Hirtelen mély hang zendült az izlandiak hajóján, majd vezetőik felhúzták a horgonyt, és evezni kezdtek. Nem zavartattam magam miatta. Biztos voltam benne, hogy innen már magunk is megtaláljuk az utat.

Nem emlékszem, miért döntöttem úgy aznap reggel, hogy teljesen egyedül partra szállok. Több hasadékot és mély szurdokot láttam a környéken, így talán óvatosabbnak kellett volna lennem, de valami megmagyarázhatatlan okból azt éreztem, apám járt itt valaha. Igen keveset mesélt nekünk arról, hogyan élt, mielőtt találkozott anyánkkal, és letelepedett a tanyán, és arra sem emlékszem, hogy valaha említette volna Izlandot. Most mégis úgy éreztem, mintha járt volna erre. Felkapaszkodott azon az emelkedőn, és megállt a gerincen. Fiatal volt, egyenes hátú, és tudta, mit keres. Megállt, és a háta mögé nézett, mintha azt akarná, hogy kövessem.

Minden férfi és asszony jól tudja, hogy a világ sötétebb tájain élnek olyan gonosz szellemek, amelyek képesek varázslással megtéveszteni a gyanútlan utazókat. Vajon ilyen szellemek tréfálkoztak velem is, amikor megjelent előttem apám alakja? Már sosem tudom meg. A látványától felforrt a vérem, és Fenrirt a hónom alá kapva átugrottam a korláton. Apály volt, így gyorsan partot értem, és elengedhettem Fenrirt, aki lelkesen szaladgálni kezdett három nyurga lábán, minduntalan a füvet szimatolva. Éppúgy sántítottam, mint ő, gyengébbik lábam reggelente gyakran sajgott. Apám alakja eloszlott a ködben, mégis jó érzés volt a dús füvet taposni meztelen talpammal. Felkapaszkodtam az egyik nagyobb sziklára, és körülnéztem. Mindenütt fekete kődarabok villantak elő a zöld fű és a sűrű hanga közül, mintha a sziget éppen az imént emelkedett volna ki a tengerből, és a földnek még nem lett volna ideje teljesen befedni.

Néhány nyíllövésnyire délkeletre a part menti síkság meredeken emelkedni kezdett, és sziklás dombbá magasodott. Annak a tetején láttam apám szellemét. Való igaz, inkább éreztem, mint láttam, ám erre akkor nem gondoltam. Úrrá lett rajtam az őrült kíváncsiság. A kelő nap fénye megrémiszthette az éjjeli ködöt, mert a homály kezdett visszakúszni a hasadékok és a repedések felé, mintha ott menedékre lelhetne. Egy része az öböl fölé úszott, és dacosan szembeszegülve a nappal meg is állt fölötte, mert a hajó hamarosan eltűnt a fehérségben. Arra gondoltam, vissza kellene térnem, hiszen nem tűnhetek el csak így, szó nélkül. Mégis folytattam utamat, és nemsokára elértem egy meredély szélére, ahol olyan vörös sziklák tornyosultak, mint amilyen színnel a tőzeg ég. Ritkán láttam hozzájuk hasonlókat, de otthon, szülőföldemen is gyakoriak voltak. Negyednapnyi hajózásra állt egy sziget a fjordban, amelynek egyes részeit teljesen beborították az ehhez hasonló vörös sziklák. Apánk azt mesélte, Surt óriás valaha tűzgolyót hajított Thórra, de nem találta el, és a golyó darabjai szétrepültek a világban. Így keletkezett az a sziget is.

Lassan felkapaszkodtam a dombtetőre, mert azt reméltem, a csúcsáról megpillanthatok egy lakott települést. Végül beláttam, hogy hasztalan az igyekezetem. Felhők úsztak az égbolt alá, és a tejköd újra maga alá gyűrte a tájat. Tudtam, hogy rövid időn belül mindent magába kebelez majd, és akkor esélyem sem lesz visszajutni a hajóhoz. Mégis, ahogy ott álltam a sziklák között, újra elfogott az érzés, hogy apám itt van mellettem. Ahogy megfordultam, megpillantottam egy árnyat a kövek között.

Björn utánam kiáltott a hajóról. Azt feleltem neki, a parton vagyok, felmérem a terepet.

Valahányszor elmesélem, hogy apám megjelent előttem Izlandon, az emberek megrázzák a fejüket, és azt felelik, kétségtelen, hogy a szellemek próbáltak meg lecsalogatni az alvilágba. Megdorgálnak, amiért ilyen botor módon cselekedtem, és azt mondják, rosszabbul és végződhetett volna a dolog. Azok az emberek azonban, akiket manapság vendégül látok tág csarnokomban, csak a tűz mellett görnyedő öregemberrel találkoznak, és el sem tudják képzelni, valaha milyen erős és merész ifjú voltam. Vissza kellett volna mennem anélkül, hogy kiderítem, hová tűnt apám? Talán beszélni akart velem, beszélni arról a napról, amelyen Ros és az emberei eljöttek értünk, és én cserben hagytam. Ha nem aludtam volna el az őrtoronyban, és megláttam volna a közeledő sárkányhajót…

Talán abban reménykedtem, hogy apám szelleme majd megbocsát nekem. Nem tudom. Mindenesetre emlékszem, hogy felkapaszkodtam a rücskös, fekete sziklák közé, és ott, a hideg ködben valóban állt előttem egy ember.

– Apám? – kérdeztem.

Nem apám volt az. Félszemű vénember nézett rám a homályból, és csak az arcát láttam, a testét magába nyelte a fehérség. Megmaradt szemével egészen a lelkemig látott.

Alig egy pillanatra jelent meg előttem, de ez is elég volt, hogy végigmérjen, és megossza velem a gondolatait. Nyugatra igyekszel? Ugyan, mit találnál ott, amit nem birtokolsz már most? Aztán csobogó hang hallatszott, és amikor lenéztem, láttam, hogy Fenrir ott áll a jelenés lábánál, és vizel. Szegény nyomorult nem tudta felemelni a hátsó lábát, így guggolva könnyített magán, jó hosszan és elégedetten.

Rejtett oltárra találtam a sziklák között, és Fenrir az egyik ledőlt istenszobor mellett végezte a dolgát. Korábban bizonyára ide ürített egy tüzelő kanca is: az izlandiak gyakran kényszerítették erre lovaikat, mert úgy hitték, ezzel nemzetségük asszonyainak termékenységét segítik elő. Sosem voltam az a fajta ember, aki túlzásba vitte az áldozatokat, de tisztában voltam vele, hogy a félszemű jelenés Ódin volt, és a másik két istenszobrot is azonnal felismertem: Freyjának súlyos melleket faragtak, Thór pedig kalapács alakúra vésett szakállát vakargatta. Hogy az izlandiak miért döntötték le az utóbbi kettő szobrát, és miért hagyták egyedül Ódint állni, nem tudhatom.

Leereszkedtem a magaslatról, és elindultam a hajó felé. Björn és Hallvard a parton vártak fejszével és íjakkal felfegyverkezve. Bátyám azonnal nekem esett, hogy mégis mi dolgom volt, miért mentem el szó nélkül. Amikor azt feleltem, lakott terület után kutattam, ingerülten megrázta a fejét, Hallvard pedig azt mormogta, a lényeg, hogy épségben visszatértem. Hutt és Sigrid beszélni akarnak velem valamiről.

A korlát mellett vártak rám. A zömök délvidéki intett, hogy kövessem a rakodótérbe, és vegyek száraz ruhát. Sigrid csak állt fiunkkal a kezében, és aggodalmasan tekingetett a szárazföld felé. Fogalmam sem volt, miben sántikálnak, de gyorsan felakasztottam az ingemet és a köpenyemet száradni, átöltöztem, és visszatértem a fedélzetre. Hutt ekkor odalépett hozzám, és a vállamra tette méretes markát:

– Sigrid beszélt velem. Látja ezt a földet… – A part felé intett, és csendben megrázta a fejét. – Szellemek tanyáznak errefelé, Thorstein. Idáig érezni a szagukat, és hallani tüzeik ropogását az árnyékvilágban.

– Csak körülnéztem – feleltem. – Hamarosan folytatjuk utunkat.

Hutt a lapockámra fektette a tenyerét, és Sigridhez vezetett.

– A feleséged megkért, hogy emeljem a térdemre a gyermekedet. Általában a törzsfő feladata ez, de mivel most a törzsfő az apa, az anya választhat helyette valaki mást.

Sigrid közelebb lépett hozzánk, és átadta a fiunkat a délvidékinek. Hutt megköszörülte a torkát, homloka sűrű ráncokba gyűrődött. Leült a legközelebbi ládára, és a térdére ültette a gyermeket.

– Egy névtelen gyermeket semmi sem véd meg az alvilági erőkkel szemben – mondta Sigrid a kezemért nyúlva. – Nevet kell adnunk neki. Most.

A legénység lassan gyülekezni kezdett körülöttünk. Hutt igen jól bánt a gyerekekkel: a fiunk nem sírt, nem nyöszörgött, csak ült némán a vén kovácsmester térdén, és kíváncsian figyelt bennünket.

– Ezt a fiút Sigrid szülte, akinek Grím volt az apja a Grím-tanyáról – szólalt meg Hutt.

– Így igaz – bólintott Sigrid.

Hutt rám sandított.

– Van itt valaki, aki magáénak ismeri el ezt a gyermeket?

Mindenki tekintete felém fordult.

– Nyilván elismerem – feleltem értetlenül. – Egyáltalán miért kérde…

– Akkor nem szabad tovább várnotok! – szakított félbe Hutt. – A gyereknek névre van szüksége, és most kell nevet adnotok neki.

– Hrafn Thór – felelte nyomban Sigrid. – A fiú neve Thorstein-fia Hrafn Thór.

Ránéztem. Mosolyt villantott rám göndör, vörös fürtjei közül, és megszorította a kezem.

– A gyermek neve Throstein-fia Hrafn Thór – bólintott Hutt. – Lépjen elém az apja.

Úgy tettem, ahogy kérte. Hutt a kezembe adta a fiamat, és azt mondta, körbe kell mutatnom mindenkinek, és ki kell ejtenem a számon a nevét.

– Thorstein-fia Hrafn Thór – mondtam barátaim felé fordulva. Nem mertem a magasba emelni, hiszen még tapasztalatlan voltam a gyerekekkel, és féltem, hogy kicsúszik a kezemből.

Hallvard azt mondta, erre inni kell, és bár alighogy megszabadultunk a nyugtalan éjszakai álmoktól, felnyittattam egyetlen söröshordónkat, és bajtársaimmal együtt ittam a fiam tiszteletére. Sigrid átvette tőlem a fiút, és mielőtt megkérdezhettem volna, így szólt:

– A tűzfoltjának olyan alakja van, mint egy hollónak, ami az izlandiak nyelvén hrafn. Látod? – Lehajtotta a pokrócot a gyerek nyakáról, és megsimította a tűzfoltját. – Ódin egyik hollója. A Mindenek Atyjának védelme alatt áll. Talán az Ász Thór szívének is kedves, ha még mindig úgy gondolod, hogy a jel inkább kalapácsra hasonlít.

Aznap reggel már senki nem lépett partra közülünk. A névadás után Hutt egymás után három korsó sört legurított, és arról hadovált, hogy az alvilági szellemek képesek kicserélni az asszonyok karjában ringatott gyermeket a sajátjukra. Sírt, káromkodott és Hel teremtményeit átkozta. Az asszonyok annyira megrémültek, hogy inkább visszahúzódtak a rakodótérbe. Nem csak az összefüggéstelen hadoválás miatt: a torzonborz, szurokfekete Hutt maga is alvilági teremtményre hasonlított, ahogy ott morgott és dülöngélt a fedélzeten. Lobogó, szőrös köpenyében úgy festett, mint aki éppen most mászott elő az árnyékvilág szurdokaiból, hogy figyelmeztessen, mi vár ránk, ha sikerül lépre csalniuk. Ám nem mindenki törődött Hutt ijesztgetéseivel. A nap folyamán a Kiskutya, Hallvard és Björn is partra szállt, hogy füvet szedjen a jószágainknak. Ugyanazon az útvonalon haladtak, mint én hajnalban, és igen messzire jutottak, ám amikor visszatértek a hajóra, egy szóval sem említették az istenszobrokat.

Az eső miatt végül mégsem indultunk útnak aznap. Olyan nagy zivatar kerekedett, hogy a víz tócsákba gyűlt a fedélzeten, és vastag sugárban zubogott ki a korlát aljába vájt keskeny csatornákon. Vízhatlan ponyvát feszítettünk Vingur fölé, és a legtöbben a rakodótérbe húzódtunk, ahol úgy döntöttünk, megvárjuk, amíg valamelyest kitisztul az idő. A kezembe vettem a fiamat, és a nevét ízlelgettem. Sigrid korábban nem is említette, hogy ezt fontolgatja. Mindenesetre jó név volt, magam sem választhattam volna jobbat. Sigrid aznap szorosan hozzám bújt, és sűrűn simogatta a kezemet. Azt suttogta, nem tetszik neki ez a hely, és induljunk útnak, amilyen gyorsan csak tudunk. Azt javasolta, inkább térjünk vissza a Juh-szigetekre, vagy, ami még jobb, a Fóka-szigetekre. Tárt karokkal fogadnának, és senki nem gondolná, hogy szégyen volt visszatérnünk.

A nap hátralévő részét és az éjszakát is az öbölben töltöttük. Vingur izgatottan prüszkölt, hiszen megérezte a fű szagát, és ki akart menni a szárazföldre. Az éjjel hideg szeleket hozott. A horgony bizonyára meglazult, mert mire felébredtünk, a hajó a parti homokra futott.

Minden férfi leugrott a fedélzetről, és egyesült erővel nekifeszítettük a vállunkat a hajótörzsnek. Én diktáltam a ritmust:

– Mély levegő… Told! Mély levegő… Told!

Amíg így a vízben gázoltunk, egy kisebb hajó jelent meg az öböl végében. Abban az időben számtalan karv járta Izland partvidékét. Alacsony, könnyű járművek voltak, egyik-másik mindössze három ember hosszúságú. Az izlandiak akkor használták őket, ha apály idején gyorsan el akartak jutni egyik helyről a másikra. Két férfit láttunk a fedélzeten: egyikük, egy rőt szakállú kíváncsian méregetett minket, aztán együtt leeresztették a vitorlát, gondosan összetekerték, és evezni kezdtek felénk.

Közvetlenül a Dán mellett álltak meg. A rőt szakállú sejtelmesen somolygott sűrű bajusza alatt.

– Zátonyra futottatok? – Egészen különös norvég tájszólással beszélt. – Vagy csak egy jó kis reggeli fürdőzés?

Utóbbi megjegyzésén a másik, egy borzasztó nagy markú, koromszakállú behemót felkuncogott a tatban. Elővett egy tőkehalat valahonnan a korlát mögül, és ott, a perem fölött nekiállt kibelezni egy villogó késsel. Alig egy karnyújtásnyira tőlünk vér és tekergő belek ömlöttek a vízbe.

– Hírét vettük, hogy idegenek érkeztek a földünkre – folytatta a rőt szakállú. – Azt mondták, egy Thormód-fia Thorstein nevű embert kell keresnünk.

– Én vagyok az – léptem előre. – Az én nevem Thorstein, az apámé Thormód volt.

– Az én becsületes nevem Thórólf, de az emberek Tőkehalnak hívnak. Mint az ott. – Megfordult, és a társa kezében tartott tőkehalra bökött. A fekete szakállú éppen a hasában kotorászott az ujjával. – Ő pedig itt a Füstösnyelvű. A rabszolgám. – Elmosolyodott, és a Dánra mutatott. – Fenséges hajó! Az egyik legnagyobb knarr, amelyet valaha láttam. Úgy látom, dánok építették. – Nem hagyott nekem elég időt válaszolni, rögtön folytatta. – Azért küldtek, hogy elvigyelek benneteket a gódi-tanyára. Thórkel-fia Fényeselméjű Thorgeir unokaöccse vagyok. Ő ennek a negyednek a gódija, és megkért, hogy mondjam el, ma este vendégül lát benneteket az otthonában.