© Vas Viktória, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítófotó © brandstaetter/Getty Images

Szerzőfotó © Royal Angel Photograpy

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót tervezte Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-601-7

1

Madeira, 1860. december 24.

Közeledett az év vége, s bár a zord, havas tél messze elkerülte az „örök tavasz” zöld szigetét, Madeira lakói is a szentestére készültek.

A főváros, Funchal szűk utcáin édes süteményillat terjengett a lágyan fújó tengeri szélben. A város piacterén asszonyok sürögtek-forogtak kosaraikkal, az esti ünnepi vacsorához igyekeztek beszerezni az utolsó hozzávalókat. Az árusok standjai roskadoztak az illatos trópusi gyümölcsöktől és a portugál mézeskalácstól. Bolo de mel, így mondták a saját nyelvükön az itteniek. A Szent János-templom előtt egy csapat gyermek énekelt hagyományos madeirai dalokat, kezükben kis fonott kosarakkal, melyekbe karácsonyi édességeket gyűjtöttek a járókelőktől.

A központtól nem messze, egy magas szikla tetején magányos villa állt, ahol már nyoma sem volt a várost átható, meghitt nyüzsgésnek. Csend volt. Elisabeth császárné magányos elmélkedésében még a tücsköket sem hallotta. A házat körülvevő óriási kertben, a sustorgó olajfák, zörgő levelű, zömök törzsű datolyapálmák, égig érő, haragoszöld lombú araukáriák buja kompozíciója között megbújó kis pavilonban ült egymagában, és az óceánt nézte.

Karcsú, fehér ruhás alakját vastag, barna gyapjútakaró ölelte körbe, dús, aranybarna haját alig észrevehető, vékony hajháló fogta össze a tarkóján. Kezében kicsi, bőrkötéses naplója összecsukva pihent. Arca fehér volt, riasztóan sápadt, tekintete viszont, akár a mély víz, melynek felszíne alatt vad örvények kavarognak, sötéten csillogott a még el nem sírt könnyektől.

Alig egy hónapja érkezett Madeirára, ahová rejtélyes betegsége miatt küldték az orvosai. Köhögőrohamok, étvágytalanság, álmatlan éjszakák, sírógörcsök. Az udvari doktor és tanácsosai értetlenül álltak a tünetek fölött. Hiszen a tüdő tiszta, nem zörög. Nincsenek más testi panaszok. Ugyanakkor a beteg láthatóan szenved, fájdalmai vannak. Végül a leginkább kézzelfogható tünetbe, a köhögésbe kapaszkodtak, és így megszületett a javaslat: a felséges asszonynak azonnal el kell hagynia Bécset, a telet töltse enyhébb klímájú területen. Elisabeth pedig épp akkor hallott sógorától Madeira varázsáról, a szigetről, ahol minden csupa zöld…

Igen, Madeirát nemcsak szépsége miatt tartotta tökéletes helyszínnek a gyógyulásra, hanem azért is, mert nagyon-nagyon messze volt: a lehető legmesszebb attól a helytől, melyet már hat éve volt kénytelen otthonának nevezni.

Napjai itt csendes békében és magányban teltek. Végre senki nem loholt folyton a nyomában, kedvére sétálhatott, olvashatott, vagy – ahogy most is tette – üldögélhetett hosszú órákon át az óceánt bámulva anélkül, hogy bárki megzavarta volna. Szerette a csendet, ami itt körülvette. Mindig úgy gondolta, hogy csak annak van szüksége állandó nyüzsgésre maga körül, aki fél egyedül maradni a saját gondolataival. Ő nem félt. Vagy inkább félt is, meg nem is, maga sem tudta volna megmondani. Az biztos, hogy jobban félt a bécsi udvar intrikáitól és attól, hogy minden áldott nap üres fejű dámákkal kelljen társalognia a legutóbbi bálokról.

Itt csak az esték voltak nehezek. Nappal, amikor hallotta, látta maga körül kíséretének tagjait, amikor elment sétálni, vagy amikor a vízen haladó hajókat figyelte, kicsit elterelődtek a gondolatai, és csitult sebzett, háborgó lelke. Viszont este, amikor mindenki visszavonult, ő pedig szobája ablakából figyelte a hold fényében fürdő kertet, elemi erővel tört fel belőle a fájdalom. Benne volt minden elnémított szó, minden ki nem mondott, elnyomott sérelem.

Mindezek ellenére mégis úgy érezte, hogy nem is hozhatott volna jobb döntést, mint hogy elmeneküljön jó messzire. Legalább egy időre. Ha lehet, minél több időre.

Senki nem tudta, mi áll valójában a fájdalmai mögött, csakis ő. És nem is tudhatja meg senki! Abba belegondolni is borzalmas! És ha mégis tudnák? Ha elmondaná bárkinek is? Valószínűleg akkor sem értenék. Hogyan is érthetné őt bárki, aki a bécsi udvarban vagy annak bűvkörében él? Eszébe jutottak az ottani rosszindulatú, aljas pletykák, és arcára egy pillanatra kiült a viszolygás, amikor arra gondolt, mi mindent híresztelhetnek még róla. Az biztos, hogy senkinek sem tetszik az eltűnése. Hiszen neki a férje mellett kellene lennie. Tennie kellene mindazt, amit az uralkodó feleségétől elvár az udvar, a nép, az etikett. Elvárások, elvárások és újra csak elvárások. Ezek börtönében élt! Ugyan mi mondanivalójuk lett volna azokkal az emberekkel egymásnak, mikor egyszer még a tulajdon férje, a császár is „fellegjárásnak” nevezte a gondolatait, vágyait.

Igazából épp a férje tett valamit – megnevezni sem merte magában, hogy mit –, amivel végképp összetörte a szívét. Ha rágondolt, azt kívánta, bár soha többé ne kelljen visszatérnie Bécsbe. Tudta, hogy ez lehetetlen, de mégis, bármit megadott volna azért, hogy koronáját örökre az itteni életére cserélje.

Hosszú évek után végre békében, formaságok nélkül tölthette a születésnapját. Egy régi emlék derengett fel előtte. Egy karácsony, amikor még Possiban ünnepelt a családjával. Mennyire más volt minden! Ott valóban szerették, ott szabad volt. És mindettől megfosztotta az, hogy császárné lett. A bécsi karácsonyokat és így a születésnapját is – mivel december 24-én született – teljesen áthatotta a merev, szertartásos udvari etikett, amitől az ünnep korábbi színei megfakultak, a varázsa pedig eltűnt. Most a legszebb ajándéknak tartotta, hogy csak ülhet és nézheti a hullámzó óceánt. Kíséretének is meghagyta, hogy nincs szüksége semmilyen zajos ünneplésre, a nemrég Bécsből érkezett karácsonyfa körüli teendőket is rájuk bízta. Úgy tervezte, este majd egy kis időre leül közéjük, csak amíg lezajlik az ajándékozás, aztán vissza is vonul a szobájába kutyája, a kedves Horseguard társaságában.

Ahogy hallgatta a hullámzó tenger moraját, azon tűnődött, hogyan is jutott idáig az élete. Hiszen ő nem ezt akarta. Ő hitt a szerelemben, a házasság szentségében. És hitte, hogy az emberek alapvetően jók, kedvesek, barátságosak. Possiban mindenki az volt. És éppen ott, gyerekkora imádott helyén kezdődött minden, ott lépett rá az útra, amely végül ide vezetett…

2

Possenhofen-kastély, 1853 nyara

– A csuda vigye el… – dörmögte Elisabeth, miközben álmosan a fejére húzta a takarót. Este elfelejtette összecsukni az ablakok zsalugátereit, így felébresztették a felkelő nap első sugarai. Magában mérgelődve a másik oldalára fordult, hátha vissza tud aludni, de rövidesen belátta, hogy kár próbálkoznia, kiment az álom a szeméből. Nagyot ásítva felült az ágyon, pillantása a kis asztalon álló órára esett. Az épphogy elütötte a fél hatot.

– Csodás… – mormogta.

Megdörgölte a szemét, majd egy nagy sóhajtással kikászálódott az ágyból, és a mosdótál felé vette az irányt.

Arcát mintha ezernyi apró tűszúrás érte volna, amint a hideg vízzel locsolni kezdte. Egy pillanatra behunyta a szemét, és hagyta, hogy a cseppek lustán végiggördüljenek bőrén, mielőtt letörölte volna őket.

A mosakodástól felfrissülve fogott hozzá az öltözködéshez, aztán leült a tükör elé, és fésülni, fonni kezdte aranybarna haját. Gondolatai közben éjszakai álma körül forogtak. Kár, hogy a napsütés felébresztette. Olyan szép álom volt…

Miután elkészült, felállt, hogy szemügyre vegye a végeredményt. Jobbra és balra fordult, miközben szemöldökét ráncolva végigmérte magát. Néhány hónap alatt látványos változások történtek a testével. Még mindig nem tudott egészen megbarátkozni ezzel, sőt kifejezetten aggasztónak találta. Karcsú, még lányos alakja volt, és eddig egész jól érezte magát a bőrében, de aztán hirtelen megnyúlt mindene, a keze, lába is. Micsoda nyakigláb lettem, gondolta magában a tükör előtt. Arca kikerekedett, korábbi gyermeki vonásai lassan felnőttesbe kezdtek fordulni.

Lelkében pedig sokszor számára is meglepő dolgok történtek. Egyik pillanatban csupa elevenség volt, telve vad reményekkel, a másikban búskomor, szinte élőhalott. Néha társaságra, zajra vágyott, hogy aztán rögtön meneküljön a magány csendjébe. Mindezzel együtt teljesen átlagos kamaszlány volt. Hercegnőnek született ugyan, de ez sem különböztette meg túl sok mindenben a kortársaitól.

A rangos családokban rendszerint szigorú, szinte katonás napirend és fegyelem uralkodott; a gyerekek épphogy cseperedni kezdtek, máris saját szobát kaptak, s ezek gyakran jó messze voltak szüleik lakosztályaitól, akiket alig láttak, és külön személyzet gondoskodott róluk. Azt a rövid kis időt, amit mégis velük tölthettek, óriási felkészülés előzte meg. Mosakodni, megfésülködni, szépen felöltözni. Hiszen rendezetlenül, ne adj’ isten maszatosan mégsem állhattak eléjük!

Ehhez képest Elisabeth és hét testvére rengeteg időt töltöttek anyjukkal. Müncheni palotájukban, ahol az év nagy részét töltötték, a legkisebb gyermekek szobái közvetlen összeköttetésben álltak Ludovika hercegnő lakosztályával, csak akkor kaptak külön szobát, amikor már nagyobbak lettek. Persze tanulni, ahogy a nemesi családok sarjainak mindenütt, nekik is kellett, de összességében a nyolc gyerek boldogan és viszonylag szabadon élhette a gyerekkorát. Ez még inkább igaz volt, amikor nyári kastélyukban, Possenhofenben tartózkodtak. Ott nyoma sem volt müncheni palotájuk rendezettségének: a levegőben erős szénaszag terjengett, amit az istálló felől hozott a szél, kis- és nagytestű kutyák kergetőztek a gyerekekkel a kastély hatalmas parkjában. Senki sem szólt rájuk, ha kedvük támadt letelepedni a fűbe valamelyik árnyas fa lombja alá olvasni, vagy épp fürödni egyet a park mellett hosszan elterülő, kék vizű Starnbergi-tóban. Possi, ahogy maguk között emlegették, igazi paradicsom volt a gyerekek számára.

Családjuk a hercegi rang ellenére egészen polgárias életet élt. Például nem idegenkedtek a személyzettől. Nem úgy, mint a legtöbb nemesi és főleg a királyi és császári udvarban, ahol mélységesen elzárkóztak a szolgálókkal való barátságos vagy bizalmas kapcsolattól. Sokszor megesett például, hogy Elisabeth az ebédnél nem ette meg a tortáját, csak hogy az egyik szolgaleánynak adhassa. A család tagjai pedig kedves vagy épp vicces beceneveket ragasztottak egymásra. Ludovikát gyakran Miminek szólították a gyerekek, a legidősebb lányt, Helenét szinte mindenki csak Nenének hívta, Karl Theodort, a második fiút pedig Gackelnek, azaz Lúdnak nevezte. Mathilde, a hatodik gyermek Spatz volt, vagyis Veréb, a legkisebb fiú, Max pedig Maperl, azaz Mappácska. Elisabethet Sisinek hívták, apja nevezte néha Lisinek vagy Lieslnek.

Csak hát éppen ő, Maximilian alig-alig vett részt a mindennapjaikban. Elisabeth, amióta az eszét tudta, úgy látta őt, mint egy vendéget a házban, aki néha feltűnik, aztán alig pár nap vagy esetleg hét után tovább is áll. Maximilian szinte állandóan úton volt, sokszor azt sem tudták, épp merre jár, vagy hogy mikor jön haza. Elisabeth emlékeiben élénken élt az az eset, amikor arról sem tudtak, hogy Max hosszú távollét után végre hazajött, csak jól ismert, dallamos fütyörészésére lett figyelmes, ahogy járt-kelt a folyosókon. Max nem kívánt az életük része lenni. Ha pedig mégis előfordult, hogy megtisztelte jelenlétével családját, túl sok érdeklődést akkor sem mutatott irántuk: őszinte kérdés, szívből jövő szó vagy mélyebb gondolat nemigen hangzott el közöttük.

Anyja keserűen vette tudomásul, hogy férje nem szívesen tölti az idejét otthon. A hercegnő a főúri családokban bevett szokásokkal ellentétben kendőzetlen őszinteséggel beszélt nekik az élet dolgairól, így saját házasságáról is. Persze nem mindenről, mert bizonyos dolgok náluk is szigorú tabunak számítottak. Főleg a testi szerelem: az mintha nem is létezett volna. Elisabeth annyit mindenesetre tudott, hogy szülei házasságát előre eltervezték, és hogy apja lépten-nyomon éreztette anyjával, hogy a legkevésbé sem szereti. Sokszor hajtotta vigasztalásképp fejét könnyeivel küzdő anyja vállára, és ilyenkor Ludovika szinte mindig elsuttogta:

– Akkor magányos az ember igazán, ha férjnél van.{1}

A tény, hogy teste már elkezdett egy asszonyéra hasonlítani, emiatt rémítette meg. Amikor pedig néhány hónapja elkezdődött a vérzése is, egyre növekvő aggodalommal várta sorsa további alakulását.

Néhány éve, mikor Helene tapasztalt magán hasonló változásokat, egyik este Elisabeth halk kopogást hallott szobája ajtaján.

– Én vagyok! – szólt kintről valaki, és Elisabeth azonnal felismerte nővére hangját. – Most jövök a mamától – hadarta izgatottan Helene, miközben lehuppant Elisabeth ágyára. – Azt mondta, hogy mivel most már ténylegesen nővé értem, itt az ideje megfelelő férjet keresni nekem.

– Szóval akkor az a vérzés, amit mondtál… tényleg normális? – ráncolta a homlokát Elisabeth.

– Igen. Mama szerint az lenne a baj, ha nem lenne.

Elisabeth egy pillanatra eltöprengett a hallottakon.

– És ez azt jelenti, hogy…

– Hogy ha megtalálja a megfelelő partit, akkor mennem kell – mondta szomorúan Helene.

Elisabethnek meg kellett kapaszkodnia a széke karfájában. Helene volt a kedvenc testvére, el sem tudta képzelni, milyen lenne az élet nélküle.

Akkor testvére távozásának gondolata ijesztette meg, most viszont az, amibe akkor bele sem gondolt: hogy őrá is ugyanez vár. Ahogy helyzetén töprengett, igazából nem is értette, hogy ez miért döbbentette meg annyira. Hiszen gyerekkora óta azt nevelték belé, hogy egy hercegnőnek az a sorsa, hogy a családja – és nyilván a saját maga – számára a lehető legelőnyösebb házasságot kösse. Rangban és vagyonban, persze. A szerelmet senki nem említette. De akkor olyan távolinak tűnt ez az egész. Most viszont egyre közelebb kerül a nap, amikor neki is mennie kell. És látva édesanyja szomorú helyzetét, a gondolat igen borússá tette előtte a jövőt.

Lassan levette a szemét tükörképéről. A reggeliig még rengeteg idő volt, így arra gondolt, kimegy kicsit a tó partjára. Az íróasztalához lépett, hogy kivegyen a fiókból egy kicsi, bőrkötéses könyvet, ám az nem volt a szokott helyén. Egy pillanatra megijedt, de aztán eszébe jutott, hogy este az ágya mellé, az éjjeliszekrényre tette. Magához vette és szoknyája rejtett kis zsebébe csúsztatta.

Különleges helyet foglalt el ez a kis könyv a szívében: ezzel osztotta meg gondolatait, féltve őrzött titkait, sokszor rajzok vagy versek formájában. Szerette, ahogy gondolatai és érzései színek, vonalak alakjában életre kelnek a papíron, a rímek és strófák pedig keretet adnak nekik. Anyja ragaszkodott hozzá, hogy minél több könyvet elolvassanak, így Elisabeth bőven gyűjthetett belőlük inspirációt. Persze akármit nem vehettek a kezükbe. Bizonyos köteteket ugyanis szigorúan elzárva tartottak. Ludovika egyszer, ha kicsit homályosan is, elmondta nekik, milyen könyvek ezek.

– Olyanok, amik csak összezavarnának benneteket. Egy hercegnő számára az első a kötelesség…

Nem fejezte be a mondatot, de Elisabeth úgy sejtette, valahogy így hangzana: „…a szívének nincs szava.”

A ház csendes volt, ahogy kilépett a szobája ajtaján, csak a személyzet néhány tagja tett-vett az épületben. Biztos volt benne, hogy családja még mélyen alszik, ezért igyekezett a lehető leghalkabban lépkedni a lépcsőházban, amely méltóságteljesen terpeszkedett kis kastélyuk közepén. Ha Elisabeth bárhol a lépcsőkön járva fel- vagy lepillantott, látta szülei és testvérei szobáinak ajtaját az emeleteket szegélyező fakorlát mögött. A földszinten kicsit megszaporázta lépteit, és a kertre nyíló veranda felé vette az irányt. Itt legnagyobb meglepetésére megpillantotta anyját, az egyik karosszékben üldögélt. Fejét a kezére támasztotta, mellette az asztalon ott gőzölgött a teája, a teáscsésze mellett pedig volt még valami… egy darab papír?

– Jó reggelt, mama! – köszönt rá Elisabeth. – Minden rendben?

– Jaj, Sisi! – kapta fel fejét ijedten a hercegnő. Láthatóan nem számított társaságra ilyen korai órán.

– Minden rendben? – ismételte meg a kérdést Elisabeth. – Csak nem a fejed megint?

Ludovikát gyakran gyötörte migrénes fejfájás, sokszor aludni sem tudott tőle.

– Nem, nem, semmi bajom – rázta a fejét Ludovika. – Csak kellett egy kis friss levegő…

Elisabeth gyanakodva mérte végig anyját. Ludovika tekintete egy pillanatra a távolba révedt, miközben keze szórakozottan babrált a hálóköntöse csipkeszegélyén.

– Mama… – kérdezte óvatosan Elisabeth. – Történt valami?

Ludovika nem válaszolt azonnal. Láthatóan törte a fejét, mérlegelte, hogy mit feleljen a kérdésre, vagy hogyan fogalmazza meg, ami történt. Mert hogy történt valami, azt már le lehetett olvasni az arcáról. Valami olyan dolog, ami lehetett jó is, rossz is.

– Ez ma reggel jött – szólt végül, és az asztalon lévő papírlap felé bökött.

– Levél? Ilyen korán? – ráncolta a homlokát Elisabeth. – Mi lehetett ilyen fontos?

– Bécsből… Sophie nénédtől – mondta Ludovika.

Nem fűzött hozzá semmit, de Elisabeth kihallotta a hangjából, hogy ez mit jelent. Érezte, hogy tetőtől talpig átjárja a rémület.

– Reggeli után megbeszéljük. Egyébként te miért vagy fent ilyen korán?

– Este nem csuktam be a zsalugátereket, úgyhogy a kelő nap engem is keltett – felelte Elisabeth, fél szemmel még mindig a levél felé pislogva. – Nem bánod, ha a reggeliig lemegyek kicsit a tóhoz? Legalább annyi előnye van a korán kelésnek, hogy egy lélek sincs még kint ilyenkor.

– És így senki nem tud segíteni, ha valami bajod esik. Tudod, hogy nem szeretem, ha egyedül mászkálsz ott.

– Igen, mama, de ne aggódj, nem megyek be a vízbe.

– Azért csak óvatosan!

Elisabeth bólintott, és elindult a parkon át a tó felé. Menet közben hallotta, amint anyja még utánakiált:

– És reggelire itt legyél ám!

{1} Hamann 1988, 31