Jon McGregor

A 13-as tározó

részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Jon McGregor: Reservoir 13, 4th Estate, London, 2017

Copyright © 2017, Jon McGregor
All rights reserved
Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Tomka Eszter
Műszaki vezető Takács Klári
A borítót Árvai Judit,
a kötetet Pintér József tervezte

ISBN 978 963 14 3462 0

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A folyó már mozgás.

A feketerigónak szállnia kell.

Wallace Stevens/Tandori Dezső

i. m.

Alistair McGregor

1945–2015

1.

A parkolóban gyülekeztek virradat előtt, és várták, hogy megtudják, mit kell tenniük. Hideg volt, nem sok szó esett. Voltak kérdések, amiket nem tett fel senki. Az eltűnt lány neve Rebecca Shaw volt. Mikor utoljára látták, fehér kapucnis felsőt viselt. A köd alacsonyan ereszkedett a láp fölé, és a talaj keményre fagyott. Megkapták az utasításokat, aztán elindultak, a bakancsuk csikorgott a megkeményedett talajon, és az ösvény eltűnt a hátuk mögött, ahogy a hanga visszaugrott a formájába. 152 centiméter magas volt, a haja sötétszőke. Órákkal korábban tűnt el. A szemüket a talajra szegezték, és nem beszéltek, és tűnődtek, mit találhatnak. Más hang nem volt, csak a lépteké meg a kutyaugatás az út mentén, és egy helikopter elmosódó hangja a víztározók felől. A helikopter egész éjjel kint volt, és semmit sem talált, keresőlámpája a hangát pásztázta, és átsiklott a barna patakokon. Jackson birkáira rájött a félsz, és szétszéledtek egy törött kapun át, ő meg órákon át fenn volt, mire visszahozta őket. A hegyimentőcsapatok, a barlangi csapatok és a rendőrség semmit nem találtak, és éjfélkor a közösséget is bevonták a keresésbe. Nem tartott sokáig önkénteseket találni. A fél falu amúgy is kint volt, arról beszélgettek, mi történhetett. Az évnek ebben a szakában senki nem jár fel a dombokra, mondták. Néhányan, akik idejönnek, nem tudják, milyen hirtelen meg tud fordulni az időjárás. Milyen gyorsan leszáll a sötét. Némelyik mintha azt sem tudná, hogy vannak helyek, ahol a mobil nem működik. A lány családja szilveszterre érkezett, az egyik átalakított pajtában lakott a Hunter-laknál. Futva jöttek be a faluba alkonyatkor, kiabáltak. Hideg éjszaka ez, hogy valaki kint legyen a dombon. Valószínűleg csak bujkál, mondták az emberek. Biztos lent van egy szurdokban. Kifordult a bokája. Jól rá akar ijeszteni a szüleire. Ilyesmikből nagyon sok volt. Az emberek ki akarták nyitni a szájukat, és beszélni, és nem nagyon bánták, mi jön ki rajta. Virradatra a köd felszállt. A láp végéből, ha az emberek megfordultak, látták a falut: a bükköst és a közösségi kertet, a templomtornyot és a krikettpályát, a folyót és a kőbányát és a város felé vezető főút mellett a cementgyárat. Jókora területet kellett befogni, és a lány annyi helyen lehetett. Továbbmentek. Az autóúton időnként felvillant egy-egy reflektor fénye, épp csak meglátszott a horizonton. A tározók tompa fémes szürkék voltak. Az eső sűrű szalagban közeledett. A talaj már felpuhult, az olajos barna víz kezdett előszivárogni a bakancsuk körül. Egy híradó helikoptere alacsonyan szállt az önkéntesek vonala fölött. Vigyázni kellett, hogy az ember ne nézzen fel, és ne integessen. Később a rendőrség sajtótájékoztatót tartott a Gladstone-ból, de nem volt mit bejelenteniük, csak amit már mindenki tudott. Az eltűnt lány neve Rebacca Shaw. Tizenhárom éves. Mikor utoljára látták, fehér kapucnis felsőt viselt tengerészkék steppelt mellénnyel, fekete farmernadrágot és vászoncipőt. 152 centiméter magas, a haja egyenes, sötétszőke, vállig érő. A tévénézőket biztatták, hogy vegyék fel a kapcsolatot a rendőrséggel, ha bárkit látnak, aki a leírásnak megfelel. A keresést kedvező időjárási viszonyok esetén újrakezdik. Este a téren a televíziók fénye vibrált, és a generátorokból füst szállt fel, és hangoskodás hallatszott a kocsma mögötti udvarról. Kezdtek kétségek megfogalmazódni.

Éjfélkor, amikor fordult az év, tűzijáték szállt fel a völgyön túl a városokban, de nagyon messze voltak, hogy a hang is idehallatsszon, és senki nem jött ki megnézni. A faluházban lemondták a bált, és hiába volt tele a Gladstone, senkinek nem volt hangulata ünnepelni. Tony félkor bezárta a bárt, és mindenki hazafelé indult. Csak a rendőrök maradtak az utcán, a furgonjaik körül gyülekeztek, vagy visszaindultak a dombokra. Reggel újra esni kezdett. A víz gyorsan lezubogott a megduzzadt tőzegágyakról a szurdokokon át, és végig a lépcsőzetes ösvényeken, amik a láp szélétől vezettek lefelé. A folyó a dombokról lemosott hordaléktól elsötétült, és felhőszerűen szétterült a duzzasztógátaknál. A lápon zászlók jelölték az útvonalat, ahogy a szülők elmondták. A zászlók lobogtak és csattogtak a szélben. A látogatóközpont parkolóját tévés teherautók töltötték meg, és újságírók gyülekeztek. A faluházban a kecskelábú asztalokat zöld csészékkel és csészealjakkal terítették meg, a kannákban a víz forrni kezdett, és az esőben a szalonnás zsemlék illata szállt. A Hunter-laknál az átalakított pajtából, ahol a szülők laktak, hangok hallatszottak, elég hangosak, hogy a kint várakozó rendőr is hallja. Jess Hunter átjött a központi házból egy bögre teával. Egy helikopter jelent meg a víztározók felől, lassan kanyarodott a folyó mentén, és elhaladt a duzzasztógát, a kőbánya és az erdők fölött. A búvárok újra átvizsgálták a folyót. Egy csapat újságíró várt a felvételre, a kordon mögött álltak a málhásló-hídnál, a kamerákat az üres vízfelületre állították be, a fejük körül meglátszott a leheletük. Az alacsonyabban fekvő mezőn Jack két fia egy elesett jerke mellett térdepelt. Mikor az első búvár megjelent, lármásan kattogni kezdtek a fényképezőgépek zárkioldói, a búvárruhás fej síkos és lassú volt a vízben. A második búvár is megjelent a kanyarban, aztán egy harmadik. Egymás után merültek le a híd íve alatt, aztán eltűntek szem elől. A tévéstáb tagjai lerángatták a gépeiket az állványról, és kezdtek mindent összepakolni. Jackson egyik fia egy kvadon robogott át a mezőn, és rászólt az újságírókra, hogy mozogjanak. A folyó üresen és gyorsan folyt. A cementgyárat bezárták, hogy ne akadályozzák a keresést. A krikettpálya utáni partszakaszon egy héten belül megjelentek az első hóvirágok, bár úgy tűnt, a télnek még van maradása. A tanári szobában a tanárok magukon tartották a kabátjukat, és vártak. Bármi, amit mondani lehetett volna, valahogy rosszul hangzott volna. A fűtéscsövekből zörgő hang hallatszott, amit a többségük megszokott már, és a szobában kezdett feloldódni a merev hangulat. Miss Dale megkérdezte Ms. Frenchtől, jobban van-e már az anyja, és Ms. French felvázolta, hányféleképp nincsen. Újabb csend telepedett a teremre, aztán a radiátor kopogása. Bejött Mrs. Simpson, és mindannyiuknak megköszönte a korai kezdést. Persze mindannyian azt felelték, semmi gond. Az adott körülmények között. Mrs. Simpson azt mondta, az a terv, hogy tartsák meg normálisan az óráikat, de álljanak rá készen, hogy beszélgetnek a helyzetről, ha a gyerekek kérik. Ami valószínűnek tűnt. Kopogtattak, és belépett Jones, a gondnok, hogy megmondja, a fűtés hamarosan beindul. Mrs. Simpson megkérte, mindenképp szórja fel kőtörmelékkel az udvart. Jones úgy nézett rá, mint aki azt mondja, kérnie sem kell. Amikor a gyerekeket behozták az iskolába, Mrs. Simpson a kapuban állt, hogy fogadja őket. A szülők azután is ott időztek, hogy a gyerekeik bementek, figyelték, ahogy az ajtót bezárják. Néhányan úgy néztek ki, mintha egész nap ott akarnának állni. A buszmegállóban a nagyobb gyerekek az iskolabuszra vártak, hogy a gimnáziumba menjenek. Ők már tinédzserek. Ez volt az első tanítási nap az új évben, de nem beszéltek sokat. Hideg volt, a kapucnijukat szorosan a fejükre húzták. Egész nap az eltűnt lányról fogják őket kérdezni, mintha bármivel többet tudhatnának, mint amit a hírekben hallani lehet. Lynsey Smith azt mondta, tuti, hogy Ms. Bowman meg fogja kérdezni, nem akarnak-e beszélgetni. A beszélgetni köré macskakörmöket mutatott. Deepak azt mondta, legalább így megússzák a franciát. Sophie a másik irányba nézett, és meglátta, hogy Andrew a másik buszmegállóban vár Irene-nel, az anyjával. Andrew velük egyidős, de kisegítő iskolába jár. Megállt a buszuk, és James figyelmeztette Liamet, ne találjon ki baromságokat Becky Shaw-ról. Havazott, és a hó vastagon megült. A templomban istentisztelet volt. A lelkésznő megkérte a rendőröket, hogy tartsák távol a médiát. Bárkit szívesen látnak a szertartáson, mondta, de nem szeretne se fényképeket, se hangfelvételt, se jegyzetfüzetek lengetését. Nem akarja, hogy látványosság legyen az imádságban elmélyült közösségből. A templomszolgák pótszékeket készítettek ki, de néhányan így is álltak a hajóban. Akik nem voltak hozzászokva a templomba járáshoz, a sapkájukat a kezükbe gyűrve álltak, és a pad támlájának dőltek. Néhányan összefonták a karjukat, tele várakozással. A hívek odakínálták nekik a megfelelő helyen kinyitott imakönyveket. A lelkésznő, Jane Hughes azt mondta, reméli, senki nem válaszokért jött. Azt mondta, reméli, senki nem vigaszért jött. Egy olyan helyzetben, amilyenbe ma kerültünk, nincs vigasztalás. Nincs vigasztalás a lány szülei számára, sem a családtagoknak, akik a faluba utaztak, hogy támogassák őket. Nincs vigasz a keresésben részt vevő rendőrök számára sem. Csak abban bízhatunk, hogy találkozunk magunk közt Istennel a gondok idején. Csak azt kérjük, hogy ne engedjük magunkon eluralkodni a gyászt, amelyben nem merülhetünk el, hanem emelkedjünk fel a hit által, és segítsünk annak a szenvedő családnak, amiben csak tudunk. Megállt, lehunyta a szemét. Olyan mozdulattal nyújtotta ki a kezét, amiről azt remélte, hogy az imára hasonlít. Akik eddig összefont karral álltak, továbbra is összefonva tartották a karjukat. A templomszolga háromszor megkondította a harangot, és a hang kiszállt a felragyogó délelőttbe, és végig a völgyön, egészen a régi kőbányáig. A hónap végére előjött a nap, és a mezők lágyabbak lettek. A mozdulatlan levegő beleremegett a háztetőkről leolvadó hó puffanásába. Pletykák szóltak róla, de csak pletykák, hogy hol lehetnek most a szülők. Magukon kívül vannak, azt mondták.

Februárban a rendőrség rekonstruálta az eseményeket, színészeket hoztak Manchesterből. Nem volt semmi nyom, és újra fel akarták hívni az emberek figyelmét. A sajtót felengedték a Hunter-lakig, és utasították őket, hogy mit rögzítsenek. Tiszta volt a nap, kicsit fagyos. A sajtószóvivő csendet kért. Az átalakított pajta ajtaja kinyílt, és egy negyvenes évei elején járó házaspár jelent meg, mögöttük egy tizenhárom éves lány. A nő vékony volt, szőke haja a füle körül csinosan körbenyírva. Sötétkék esőkabátot viselt, és szűk fekete farmernadrágot, amit a rövid szárú csizmájába tűrt. A férfi magas és szögletes, göndör fekete haja volt és fekete keretes szemüvege. Sötétszürke anorákot hordott, túranadrágot és fekete cipőt. A lány magasnak tűnt a tizenhárom évéhez, vállig érő, sötétszőke haja volt, és jól rájátszott a duzzogásra. Fekete farmernadrágot, fehér kapucnis felsőt, tengerészkék steppelt mellényt és vászoncipőt viselt. Hármasban beültek az ezüstszínű kocsiba, ami az átalakított pajta előtt parkolt, és lassan elindultak az úton. A fotósok mellettük futottak. A látogatóközpontban a színészek megvárták, amíg a fotósok beállnak, és csak utána szálltak ki a kocsiból, és indultak el a láp felé. A lány lemaradt, és a szülőket játszó színészek háromszor fordultak meg és kiáltottak neki, hogy siessen, és érje utol őket, és a lány válaszul mindháromszor a földet rugdosta, és még jobban lelassított. A két felnőtt színész kézen fogva továbbsétált, a lány kicsit rákapcsolt. Az eseménysort a rendőrségi jegyzőkönyvek alapján rekonstruálták, erősítették meg később. A két felnőtt továbbment, amíg el nem érték az első emelkedő tetejét, és eltűntek szem elől, aztán pár pillanattal később a lány is eltűnt szem elől. A kamerák az üres levegőt fotózták. A sajtószóvivő mindenkinek megköszönte, hogy eljött. A három színész visszajött a dombról. A cementgyárban újraindult a munka, és az utakat ezüstre festette a por. A tehervonatok zakatolva jöttek át a dombon és a hosszú kanyarban a fák között. A lápon halvány fény pásztázott végig, megakadt az elárasztott szurdokokban és árkokban, és addig élesedett, amíg a felhők össze nem zárultak odafent. A folyóparton, a duzzasztógát táján alkonyatkor egy gém állt meg, és a vizet figyelte. Éjszakára lassú köd szállt le a dombokról. Hajnali négykor Les Thompson már fent volt, vitte át a teheneket az udvaron fejésre. Később látták, hogy a lelkésznő kocsival a Hunter-lak felé tart. Egy órát volt bent az eltűnt lány szüleinél, és mikor eljött, senkivel nem beszélt.

Folytatódott a nyomozás. Márciusban melegedett az idő, és a szülők még a Hunter-lakban maradtak. Nem volt semmi hír. Jane Hughes egy reggel újra meglátogatta őket, és mikor elment a Jackson-ház mellett, látta, hogy Jackson és a fiúk már kint vannak az elletőakol előtt. Úgy néztek ki, mint akik keményen dolgoznak, de nem akarnak ezzel hivalkodni. Teásbögre és cigaretta a kezükben. A házból a készülő reggeli illata áradt. Csak amikor meglátták, hogy az első gyerekek elindulnak az iskolába, akkor jutott Will Jackson eszébe, hogy oda kell érnie a fia anyjához, hogy iskolába vigye a gyereket. A furgon nem indult, úgyhogy a kvaddal kellett mennie, és már útközben tudta, hogy a fiú anyja nem fog ennek örülni; hogy újabb érv lesz, ami ellene szól. Mire visszaértek az iskolához, a kaput bezárták, és Willnek Jonest kellett előhívnia a kazánházból, hogy beengedje őket. Elkísérte a fiút az osztálytermébe. Miss Carter elfogadta a bocsánatkérést, leültette a fiút, és megkérdezte Willtől, gondolkozik-e rajta, hogy az osztály ellátogathatna hozzájuk, ha ellenek a birkák. Will azt felelte, már elkezdtek elleni, és Miss Carter meglepettnek tűnt. Megkérdezte, nem lesz-e még alkalom, és Will azt felelte, ha Miss Carter iskolai kirándulást akar szervezni, akkor valamit írásba kell adnia az apjának. Miss Carter hetek óta nem hallotta ennyit beszélni. Mikor Will visszaért az udvarra, a testvérei mind bent voltak az akolban. Egy anyajuhot elvesztettek, amíg ő távol volt. Összeült az egyházközségi tanács. Brian Fletcher nehezen tudta tartatni a napirendet, és végül kénytelen volt elismerni, hogy ilyen időkben nehéz a parkolási kérdésekre figyelni. Az ülést berekesztették. A rendőrség sajtókonferenciát tartott a Gladstone különtermében, és bejelentették, hogy meg akarják találni egy piros LDV Pilot furgon sofőrjét. Az újságírók megkérdezték, hogy gyanúsítottnak tekintik-e, és a felügyelő azt felelte, egyelőre nyitva tartják a szemüket. A lány szülei a felügyelő mellett ültek, és nem szóltak semmit. Délután erős szél volt, és a felhők gyorsan vonultak kelet felé. Egy feketerigó átsuhant Mr. Wilson kertje fölött egy csőrre való száraz fűvel, a fészekhez. A Sor mögötti bükkfák alatt hosszú csápú ugróvillások mászkáltak, a lehullott avar darabkáit eszegették. Éjszaka a dombról látni lehetett az autóúton mozgó fényeket, a pirosak és a fehérek egymás mellett lebegtek el, és a felhők felettük szálltak. Az eltűnt lányt folyamatosan keresték. Keresték, mindenütt. Keresték a kidőlt tölgy körül növő csalánban a Thompson-udvaron. Járólapokat és furnérlemezeket emeltek fel, és csak aztán indultak ki az emberek a kapun. Keresték a Hunter-laknál, az átalakított pajták háta mögött, a garázsokban és a fáskamrákban és a műhelyekben, az erdőben és az üvegházakban és az elkerített kertekben. Keresték a cementgyárban, az emberek nyugtalanul járták be a hatalmas épületeket, bizonytalanul szaglásztak a raklapok és a targoncák mögött, és az irodákban meg a menzán, a kezük és az arcuk fénylett a fehér portól, ahogy végigkísértettek az utcán. Éjszaka arról álmodtak, merre mehetett a lány. Arról álmodtak, hogy lesétál a lápról, a ruhája átázott, a bőre szinte kék. Arról, hogy elsőként találnak rá egy takaróval, és biztonságban hazahozzák.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License