KELLY BOWEN

EGY
PÁRIZSI
LAKÁS

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

Paris Apartment

Fordította: Beck Anita

Copyright © 2021 by Kelly Bowen

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

Borító: az eredeti borító alapján

Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5685-97-2

MOBI ISBN 978-615-5685-98-9

Minden elfeledett hősnek, aki rendkívüli bátorsággal és erővel harcolt a gyűlölet és az üldöztetés ellen. Soha nem feledjük azt a sok áldozatot és erőfeszítést, amit értünk hoztatok.

1. FEJEZET

Aurelia

2017. JÚNIUS 10.

FRANCIAORSZÁG, PÁRIZS

A nő meztelen volt.

Skarlátvörös és narancssárga színkavalkádban festették le, karját a feje fölé emelte, éjfekete hajkoronája a feje fölött lebegett. A nyitott lakásajtón beszűrődő fénysugár megvilágította a képet. A nő sötét szemmel pillantott le a vászonról, dühösen és vádlón, mintha haragudna, mert valaki behatolt, és megsértette a magánszféráját.

Lia mozdulatlanul állt a nyitott ajtóban, egyik kezében a vaskos kulcsot szorongatva, a másikban pedig a gondosan összefűzött hivatalos iratokat, amellyel igazolni tudta, hogy teljes joggal tartózkodik ott. Hogy ez az eddig számára ismeretlen lakás annak minden berendezésével együtt mostantól az ő tulajdona.

„Hihetetlenül értékes ingatlanról van szó” – mondták az ügyvédek. „A nagymamája nagyon szerethette magát” – jegyezte meg irigykedve a jogi asszisztens, a dokumentumra nyomtatott címet vizsgálva. Lia egyik megjegyzésre sem válaszolt, mivel a nagymama motivációi a halála után éppolyan homályosak maradtak, mint amikor még élt. Lia pedig egyáltalán nem volt benne biztos, hogy a szeretetnek bármi köze lehetett ahhoz, hogy őt nevezte meg örökösnek.

– A víz és a villany elvileg be van kapcsolva – magyarázta a ház gondnoka, Lia mögött lépkedve a lépcsőn.

A gondnok egy meglepően fiatal nő volt, rövidre nyírt bubifrizurával. Széles mosollyal üdvözölte a lányt, miután Celeste néven mutatkozott be neki.

Lia nyomban megkedvelte.

– Nem vagyok benn gyakran az irodában, de mindig megtalálsz, ha szükséged lenne valamire. Csak csörögj rám.

– Köszönöm – válaszolta Lia halkan, zsebébe csúsztatva a kulcsot.

– A telefonban azt mondtad, a nagymamádé volt ez a lakás? – Celeste a lépcsőkorlátnak támaszkodott.

– Igen, rám hagyta, miután meghalt.

Az ügyvédek legalábbis ezt állították, miután behívatták Liát az irodájukba, és eléje tettek egy halom hivatalos okiratot. És noha a nagymama az ingatlan minden költségét fedezte, Lia legjobb tudomása szerint Estelle Allard Marseille-en kívül soha sehol nem élt huzamosabb ideig.

– Ó! – Celeste arca ellágyult. – Őszinte részvétem az elvesztése miatt.

– Köszönöm. Bár nem volt váratlan. Csak éppen ez a lakás ért… enyhe sokként.

– Azért ennél rosszabb sokkot is el tudnék képzelni – jegyezte meg Celeste. – Bárcsak mindenki ilyen szerencsés volna!

– Na igen – értett egyet Lia, miközben a nyakában lógó tűzzománc medállal játszott.

Egészen ma reggelig ez az antik nyaklánc volt az egyetlen ajándék, amit a nagymamájától valaha kapott, ezt is nagy hűhóval adta át a tizennyolcadik születésnapján.

Néhány pillanatra elgondolkodott, majd a gondnokra nézett.

– Mióta dolgozol itt?

– Hat éve.

– Gondolom, nem sokat tudsz erről a lakásról. Vagy a nagymamámról, Estelle Allard-ról…

Celeste megrázta a fejét.

– Sajnálom, de nem. Habár az épület legtöbb lakóját ismerem, az igazság az, hogy fogalmam sem volt, kié lehet ez a lakás, csak annyit tudtam, hogy sok év óta nem lakik benne senki.

Lia hirtelen ötlettől vezérelve előkapta a hóna alól a mappát. Kivett belőle egy kisebb festményt, egy A4-es papír méretűt. A kép egy élénk színekkel, kissé ügyetlen ecsetvonásokkal megfestett udvarházat ábrázolt, amelyet smaragdzöld fák vettek körül. Ez a kép volt az egyetlen, amit a nagymama a lakáskulcs mellett őrá hagyott.

– És a Seymour név sem mond semmit? William Seymour? Nem ismerős? – faggatta tovább Lia Celeste-et, megmutatva neki a festményt.

Celeste újra a fejét ingatta.

– Nem. Megkérdezhetem, hogy ki volt?

– Fogalmam sincs. Csak annyit tudok, hogy ő szignózta ezt a festményt.

– Vagy úgy! – Celeste érdeklődő arcot vágott. – Arra gondolsz, hogy talán valamikor itt lakhatott?

– Nem tudom – sóhajtott fel Lia, majd visszacsúsztatta a kis festményt a mappába.

Nem is várt igazán választ a kérdésre, de úgy érezte, nincs vesztenivalója, ha mégis felteszi.

– Meg tudom nézni az épület régi papírjai között, ha akarod – ajánlotta Celeste. – Több évre visszamenő kimutatásokkal rendelkezünk. Ha valaha lakott itt egy William Seymour, lehetséges, hogy megtalálom.

Liát meghatotta a nő kedvessége.

– Nem, igazán nem szükséges.

Nem akarta Celeste idejét rabolni. Előbb saját maga akart némi kutatómunkát végezni.

– Értem. De ha esetleg meggondolnád magad, csak szólj.

– Úgy lesz, köszönöm.

Celeste mintha tétovázott volna.

– Úgy tervezed, hogy ideköltözöl? – kérdezte végül.

Lia válaszolni akart, de aztán meggondolta magát. A legegyszerűbb válasz egy szimpla igen lett volna, legalábbis ideiglenesen. Ami azonban a későbbieket illeti… Arra még nem tudott volna válaszolni.

– Persze nekem semmi közöm ehhez – jegyezte meg a nő lehajtott fejjel. – Elnézést a tolakodásért.

– Ugyan, nincs miért elnézést kérned – mosolygott rá Lia. – Még nem döntöttem el.

– Azért remélem, hogy maradsz – válaszolta Celeste őszintén. – Jó lenne, ha…

Hirtelen zár kattanására lettek figyelmesek, melyet hisztérikus kutyaugatás követett, és Lia azonnal megfordult. Idős hölgy lépett ki a folyosó másik oldalán lévő lakásból, és csoszogva elindult feléjük. Egyik kezében egy puha, fehér szőrpamacsot szorongatott, a másik kezében hegyes sétabotot. Öltözéke egy ötvenes évekbeli amerikai szappanreklám modelljére emlékeztetett, derékban összefogott, virágos szoknyát viselt, nyaka körül súlyos gyöngysor díszelgett. Hófehér haja hullámokban keretezte púderezett arcát, ajkán skarlátvörös rúzs. A rúzs megfestette a szája körüli barázdákat, és ettől hátborzongató benyomást keltett. Aureliának akarata ellenére megszólalt a fejében a nagymamája hangja, ahogy rosszallóan ciceg egyet.

„Az embereknek soha nem szabad látniuk, hogy mit kentél magadra, Lia. Hacsak nem akarod, hogy mindenki felfigyeljen rád, de ne lásson igazán.”

Kamaszként Liát, aki előszeretettel használt szájfényt, nagyon bosszantotta ez a rejtélyes, de kritikus megjegyzés. Most azonban nem tagadhatta, hogy a nagymamának igaza volt.

A hölgy végigcsoszogott a folyosó márványkövezetén, tekintetét végig a lány mögött álló, hatalmas aktfestményre szegezve, amely a lakás egyik falának támasztva állt, és még a halovány fényben is tisztán látszott. Ő is éppoly döbbent képet vágott, amilyen meglepett Lia volt, mikor először benyitott az ajtón.

Lia mosolyt erőltetett magára, és kicsit beljebb lépett az ajtón, hogy eltakarja a bejáratot.

Az asszony fintorogva nyújtogatta a nyakát, hátha be tud nézni Lia mögé.

– Jó napot! – üdvözölte udvariasan Lia.

Válaszul a kutya megint hisztérikus ugatásba kezdett, az erőteljes hang visszaverődött a márványpadlón és a falakon. Az asszony arca még jobban elkomorult, végül előkotort valahonnan a ruhájából egy darabka virslit. A kutya ettől elhallgatott, apró gombszemei most nem Liára, hanem a jutalomfalatra irányultak.

– Magáé ez a lakás? – szólalt meg az asszony a hirtelen beállt csöndben, smirgliszerű, reszelős hangon.

– Igen.

Ez a tény még mindig olyan újnak és meglepőnek tűnt, hogy nehéz volt meggyőző hangsúllyal válaszolnia.

– Én 1943 óta itt élek, egész életemben itt laktam – magyarázta az asszony összehúzott szemmel.

Lia mosolya kissé elhalványult.

– Öhm. Az nagyon hosszú idő…

– Mindenről tudok, ami ebben az épületben történik. De a sok-sok év alatt soha senki nem ment be abba a lakásba és nem jött ki onnan. Egészen mostanáig.

– Hát… – Lia bizonytalan hangot hallatott.

Nem tudta biztosan, ezt most minek vegye: kérdésnek, megállapításnak vagy vádnak. Még szorosabban megmarkolta az ügyvédtől kapott papírokat, és a mellkasa elé tartotta.

– Egyedül lakik itt? – az asszony tekintete Lia bal kezére siklott.

– Parancsol? – Lia ellenállt a késztetésnek, hogy zsebre dugja a bal kezét.

– Öregnek tűnik ahhoz, hogy ne legyen férje. De, gondolom, most már késő. Milyen kár.

Lia pislogott, mert nem volt benne biztos, hogy jól hallotta.

– Tessék?

– Ismerem én a maga fajtáját – jegyezte meg fújtatva a szomszéd, aztán alaposan végigmérte Lia nehéz hátizsákját és az iratmappát, majd végül csupasz vállát és a nyakán megkötött piros ruha pántját.

– A fajtámat? – Liának fogytán volt a türelme, és egyre bosszúsabb lett.

– Nem akarok hangos zenét hallani. Itt nem szabad drogozni vagy inni, sem bulizni. És nem tűröm, ha éjnek évadján idegen férfiak járkálnak az ajtóm előtt.

– Akkor igyekszem majd a férfiakat napközben idehívni – válaszolt Lia, mert nem bírt uralkodni magán.

Celeste, aki az egész párbeszéd alatt egyetlen szót sem szólt, horkantva fölnevetett, de a szája elé tette a kezét, és köhécseléssel próbálta palástolni.

A nő hirtelen feléje fordult. Celeste összeszedte magát.

– Jó napot, Madame Hoffmann. Hogy van ma?

Madame Hoffmann szigorú pillantást vetett a nő rózsaszínre festett hajára, és skarlátvörös ajka gúnyos mosolyra húzódott.

– Micsoda elfajzott nőszemély – dörmögte.

Celeste telefonja megcsörrent.

– Engem most hív a kötelesség – jelentette ki, és bocsánatkérő pillantást vetett Liára. – Csak szólj, ha szükséged van valamire. És üdvözöllek az épületben – azzal leugrott a korlátról, és eltűnt a lépcsőfordulóban.

Lia kihasználta az alkalmat, hogy visszahúzódjon a lakásba, és bezárta az ajtót maga mögött, ahol hirtelen fojtogató sötétség vette körül. De itt legalább nem kellett folytatnia a beszélgetést.

– Nem csoda, hogy ilyen dühös vagy – jegyezte meg az akt felé fordulva, amely most szemben állt vele. – Én is dühös lennék, ha 1943 óta egy ilyen szomszéddal kellene együtt élnem.

Erre nem kapott választ.

A lakásban állott porszag terjengett, és valóban minden azt sugallta, hogy évek óta nem lakott benne senki. Lia lerakta a holmiját, és megvárta, hogy a szeme hozzászokjék a félhomályhoz. A lakás belsejében, azon az oldalon, ahol az ablakok a széles, napos utcára néztek, halvány fénysugár jelezte, hogy az ablakok előtt vastag sötétítőfüggönyök lógnak. Épp annyi fény szűrődött be rajtuk, hogy körvonalazódtak a tárgyak, de tisztán semmit nem lehetett kivenni belőlük.

Lia ellépett a festmény előtt, és az ablak felé indult. Talpa alatt nyikorgott a parketta, mintha annak sem tetszene, hogy behatolt a lakásba. Amikor a függönyözött falhoz ért, ujjaival kitapogatta a vastag damasztot. Eddig minden rendben. Semmi nem ugrott elő a sötétből vagy esett a fejére vagy gurult végig a lábán. Megtalálta a függöny szélét, és hallotta, amint valahol a magasban megzörrennek a rúdon a fémkarikák. Egyetlen határozott mozdulattal elhúzta a függönyt, amit azonnal meg is bánt.

Ahogy a szemét elvakította az antik ablaktáblákon beáramló napfény, vastag, sűrű porfelhő szállt fel körülötte. Lia fulladozva köhécselt. Kétségbeesetten elfordította az ablak kilincsét, és mérhetetlen megkönnyebbülés járta át, amikor az vonakodva engedett. Kinyitotta az egyik ólomüveg ablaktáblát, nem foglalkozott a zsanérok dühödt nyikorgásával, aztán az arcát a friss levegő felé tolta.

Jó néhány percig úgy maradt: a fejét az ablakon kidugta, és levegőért kapkodva köhécselt, ügyet sem vetve rá, hogy mit gondolhatnak róla a járókelők az utcán. Lehet, hogy mégis nyitva kellett volna hagynia a lakásajtót. Vagy talán a bűbájos Madame Hoffmannt kellett volna előreküldeni.

A köhögés végre kezdett alábbhagyni. Lia mély levegőt vett, aztán fölegyenesedett, és lélekben felkészült arra, mi várhat rá még. Lassan elfordult az ablaktól. És abban a pillanatban döbbent rá, hogy a nagymama a halála után nem is egy lakást hagyott rá.

Hanem egy egész múzeumot.

A levegőben még mindig kavargott a por, de a napfény megvilágította a szürkéskék, viharos égbolt mintájú tapétával borított falakat. Az ablakkal szemközti falon tucatnyi tájkép és tengert ábrázoló festmény lógott aranyozott keretekben. Némelyik vidéki jelenetet, egy másik tengeren horgonyzó hajókat ábrázolt, melyek az örök horizontot pásztázzák, de valamennyi kép élénk, telített színekkel volt megfestve.

Az ablak melletti hátsó falon egy üres kandalló felett konzol lógott, ami azt sugallta, hogy egykor valamilyen műtárgy foglalta el azt a helyet. De bármi lehetett is, most hűlt helye volt. Lia feje fölött, a szoba közepén hatalmas kristálycsillár lógott, csepp alakú, porlepte kristályainak fénye kissé eltompult.

Lia bizonytalan léptekkel indult el a lakásban, hogy felfedezze a többi helyiséget is. A szófa mellett megállt egy kecses vonalú asztalnál, amelyen bekeretezett fotók álltak. Óvatosan kezébe vette az egyiket, és letörölgette az üvegét. Egy fiatal nőt ábrázolt, ahogy egy jazzklub bejáratánál áll, hátát egy lámpaoszlopnak támasztja, selyemruhája finoman rásimul testének idomaira, a vállán hanyagul rávetett szőrmestóla. Egyik kezében cigarettát tartott, és a tekintete füstös, érzéki közömbösséggel meredt a kamerába. Lia megfordította a fotót. Estelle Allard, Montmartre, 1938 – állt a ceruzával írt szöveg a hátlapon.

Lia nyelt egy nagyot.

Habár az ügyvédek egyértelművé tették, hogy ez a lakás Estelle Allard tulajdona volt, Lia egészen eddig a pillanatig nemigen hitte el. Nem igazán hitte el, hogy a nagymamája, aki soha, egyetlen szóval sem említette, hogy járt Párizsban, hát még hogy élt is volna ott, ilyen hosszú ideig képes volt egy ekkora horderejű titkot rejtegetni.

Azt pedig el sem tudta képzelni, vajon mi oka lehetett arra, hogy mindezt eltitkolja.

Visszarakta a fotót a helyére, és kezébe fogta a másodikat. Ezen a képen Estelle egy Mercedes kormánya mögött ült, kihajolt az ablakon, és ránevetett a fotósra. A haja lazán a vállára omlott, az egyik szemét félig eltakarta egy sikkes kalap. Lia pislogva meredt a képre, és próbálta összevetni ezeket a szenvedélyes, merészséget árasztó képeket azzal a merev és visszahúzódó nővel, akit a nagymamájaként ismert. Szánalmas kudarcot vallott.

A legutolsó fotó láttán felvonta a szemöldökét. Egy német katonatiszt nézett vissza rá mosolytalan, szigorú arccal. Az uniformisából ítélve egyértelműnek tűnt, hogy első világháborús katona lehet. Lia a homlokát ráncolva megfordította a fotót, de a hátán semmilyen feliratot nem talált. Visszarakta a helyére, és tekintetét a képek mellett kupacban felhalmozott magazinokra fordította.

Félretolta a legfelsőt. Az alatta lévőt nem lepte be a por, így könnyű volt elolvasni a címlapját. A bal felső sarokban vastag, piros betűkkel a Signal felirat virított, az alatta lévő címlapot pedig egy átható tekintetű náci katona képe foglalta el. A magazin gerincén ugyanazzal az élénkpiros színnel nyomtatott dátum állt: 1942. szeptember.

Lia elrántotta róla a kezét.

– Ez nem lehet igaz – suttogta a csöndbe, mintha attól, hogy hangosan kimondja, tényleg történne valami.

Mert még mielőtt kinyitotta volna a magazint, már tudta, mit talál benne. Német propagandát, nácikat éltető fotókat azokból az időkből, amikor a náci hadsereg lerohanta és elfoglalta ezt a várost.

Lia újra a fiatal Estelle Allard-ra meredt, aki a Mercedes ablakán kihajolva nevet, aztán a névtelen német katonára, majd végül elfordult a baljós sejtelmeket ébresztő fotóktól és magazinoktól. A gyomrát émelyítő rettegés kezdte szorítani, miközben elindult a díszes kandallópárkány előtt a szoba másik felébe. A helyiség itt egy nagystílű étkezőbe torkollott. Középen díszes rózsafa étkezőasztal állt nyolc egyforma székkel. Jobb kéz felől a falnál kristálypoharakkal, ezüsttárgyakkal és porcelán étkészlettel telepakolt, magas tálalószekrény.

A szemközti falon újabb festménygyűjtemény, meglepő és magával ragadó portrék férfiakról és nőkről, letűnt évszázadok öltözékeiben. Lia olyan erősen az ajkába harapott, hogy szinte fájt, miközben még nagyobb félelem járta át. A nácik a megszállás alatt előszeretettel koboztak el műkincseket a helyiektől, néha egész gyűjteményeket loptak el…

„Hagyd abba, Lia – rázta meg a fejét a lány, és nem érdekelte, hogy magában beszél. – Ez képtelenség…”

Igen, a lakásban valóban talált náci propagandaanyagot. Csakhogy egyetlen fotó és néhány magazin alapján nem vonhatja le azt a következtetést, hogy a falon lógó képek lopottak vagy jogtalanul jutottak hozzájuk. Ahogyan azt sem, hogy a nagymamája bármi más okból tárolta volna ezeket a tárgyakat a lakásban, mint azért, mert fiatalkorában rajongott a művészetekért. Az összeesküvés-elméleteket inkább Hollywoodra hagyja. Vagy a radikális megszállottakra.

Lia gyorsan elkapta a tekintetét a képekről, és folytatta a lakás bejárását. Egy folyosón jobb kéz felől egy ajtón át a konyhába jutott, ahol parányi gáztűzhely, még kisebb hűtőszekrény és egy mély mosogatótálca állt egy teljesen tiszta pultba süllyesztve, melyen csupán egyetlen kristály talpas pohár árválkodott.

Bal kéz felől egy dupla szárnyú ajtón át baldachinos ágy körvonalai jelezték, hogy az utolsó helyiség a hálószoba lehet. A nappalihoz hasonlóan itt is csíkokban szűrődött be a napfény a magas ablakokon át. Lia belépett a szobába, megkerülte az ágyat, és jóval óvatosabban húzta szét a súlyos damasztfüggönyöket.

Az így megvilágított szoba kifejezetten nőies hangulatot árasztott, a falakon rózsaszín árnyalatú tapéta, melynek csupán a mennyezettel találkozó széleit sárgította és fakította ki a nap. A szobában egy hatalmas franciaágy, egy fésülködőasztalka és egy szék állt, meg egy óriási ruhásszekrény. Az összes bútor szépen faragott, vidékies stílusú volt. Az ágy gondosan bevetve, az ágynemű mosás után valószínűleg ugyanolyan rózsaszín árnyalatú lehet, amilyen a tapéta.

A szobában kifejezett rend volt, egyetlen ruhadarabtól eltekintve, amelyet hanyagul az ágytakaróra dobtak, és belepte a por.

Egy estélyi ruha, gondolta Lia, és fölemelte a vékony pántoknál fogva. Citromsárga sifonból és kreppből varrt, lenyűgöző kreáció, kristályokkal díszítve. Látszott rajta, hogy bármilyen évszázadban készült is, elképesztően drága lehetett. Nem olyan darab, amit csak úgy félredobnak, mint egy levetett zoknit.

Lia rémülten visszaejtette a ruhát az ágyra, és tekintete egy szűk, boltíves ajtófélére siklott, amit a ruhásszekrény mellett pillantott meg. Úgy tűnt, mintha egy modern gardróbhelyiségbe nyílna.

Talán egy öltözőszoba, gondolta Lia, bár alig lehetett benne elférni. A kis szobában mindkét oldalon szorosan egymás mellett ruhák, bundák és köntösök lógtak fogasokra akasztva, olyan mennyiségben, hogy eltakarták a hátsó falat Lia szeme elől. A padlón cipők sorakoztak tucatjával, a polcok tetején pedig egymásra halmozott kalapdobozok. Előttük kisebb ékszeres dobozok álltak egymásra rakva, bőr- és szaténtokokban.

– Te jóságos ég – dörmögte Lia, alig fogva fel, amit lát.

Óvatosan kihátrált, majd kinyitotta a mellette álló szekrényt, és felkészült az újabb adag extravagáns ruhamennyiségre. A szekrény azonban szinte teljesen üres volt, csupán néhány estélyi ruha lógott benne.

Ezeket a ruhákat megvédte a szekrény belseje a portól, valóságos couture-gyűjtemény volt, minden egyes darab különlegesen kihímezve, gyöngyözve és csipkézve. Lia végigsimította kezével az egyik zafírkék szoknyát, aztán gyorsan visszahúzta a kezét, nehogy kárt tegyen az anyagban. Visszazárta a szekrényajtót, és homlokával nekitámaszkodott az ajtónak. Csak a ruhák, a bundák és az ékszerek egy egész vagyont értek. Akárcsak a műkincsek és az antik bútorok.

És mindezt több mint hetven évig senki nem láthatta.

Lia úgy érezte, mintha egy nyúlüregben landolt volna. Egy hatalmas, elképesztően mély nyúlüregben, ahol túlságosan könnyű rémisztő következtetésekbe bocsátkozni. Fölemelte a fejét, és hatalmas levegőt vett. A feltételezésnek soha nincs jó vége – ezt megtanulta a tudományos munka közben. Muszáj megadnia a nagymamájának az ártatlanság vélelmét. Nem fog a legrosszabbra gondolni, amíg megcáfolhatatlan bizonyítékot nem szerez mindenről.

Egyelőre félrerakja a feltételezéseket. Inkább listát készít a tennivalókról és az azonnali figyelmet igénylő teendőkről. Márpedig a listákra számokat és szükséges feladatokat szoktak felírni, nem spekulációkat. A listák rendezettek és észszerűek, és mindig segítettek neki a lényegre koncentrálni, valahányszor rendszertelenséggel vagy bizonytalansággal szembesült. Igen, most átgondolt és megfontolt listákra van szüksége.

Valamivel jobban érezte magát, ahogy elindult kifelé a hálószobából, de amint meglátta magát egy tükörben, azonnal megtorpant. A fésülködőasztal fölé akasztott, megfakult és foltos tükör gondterhelt ráncokat mutatott Lia arcán. Öntudatlanul roskadt az egyik székre, még a porral sem törődött, és nem vette le a tekintetét a tükörképéről. Vajon ki ülhetett itt utoljára és nézte meg magát ebben a tükörben? A nagymamája? És ha vissza tudna menni az időben, vajon mit látna itt? Kit látna benne?

Lia tekintete ekkor a fésülködőasztalra siklott. Középen díszes üvegpoharak álltak kisebb csoportba rendezve. Mellettük egy pár női kesztyű hevert, ahogy valaha ledobta oda valaki. A kesztyű mellett a tükör aljának támasztva valami kártya.

Levelezőlap lehet, gondolta Lia, miközben érte nyúlt.

A kártyán egy magas, vészjósló épület fekete-fehér fotója állt, az egész homlokzatot római oszlopok vették körbe, akár egy régi templomot. A lenyűgöző építészeti alkotás bejárata felett büszke horogkeresztes zászló lengett. Lia szívében a félelem helyét egy annál is vészjóslóbb érzés vette át. Egészen lassan megfordította a képeslapot. A megfakult tintával írt sor így szólt:

A szépséges Estelle-nek, köszönettel: Hermann Göring

Lia úgy ejtette le a lapot, mintha mérgezett volna, aztán bizonytalanul felállt, és felborította a széket, amin ült. Undor és kétségbeesés járta át, erős émelygés fogta el. Hogy lehetett ennyire ostoba! Csak egy buta ember képes így kapaszkodni a reménybe. Csak egy téveszmés őrült képes a lakásban szanaszét heverő összes megcáfolhatatlan bizonyítékot figyelmen kívül hagyni. Mert ami a megcáfolhatatlan bizonyítékokat illeti, ennél többet elképzelni sem lehetett.

Liának ennek ellenére még mindig fogalma se volt, hogy a nagymamája miért döntött úgy, hogy ráhagyja ezt a lakást, pedig világos, miért tartotta ennyi éven át titokban a létezését. Mert a nagymama, aki májusban minden évben ünnepélyesen kilógatta a francia trikolórt az ablakba, és aki folyamatosan bizonygatta az országa iránti hűségét, mégsem volt akkora patrióta, mint amilyennek mondta magát. A nagymamája hazug áruló volt, csaló.

A nagymamája náci kollaboráns volt.

2. FEJEZET

Sophie

1939. AUGUSZTUS 31.

LENGYELORSZÁG, WIELUŃ

Sophie Seymour nyolcéves volt, amikor először mondta rá valaki, hogy abnormális, hogy valami nincs rendben vele.

Ez az eset Heloise Postlewaithe születésnapi zsúrján történt, amelyen Sophie csupán azért vett részt, mert Mrs. Postlewaithe a lánya egész osztályát meghívta az iskolából. Magát a zsúrt ünnepélyes ruhácskák, rengeteg fodor és sütemény, félig kihűlt tea jellemezte, meg olyan játékok, amelyek Sophie-t halálosan untatták, ha nagyon őszinte akart lenni. Szépen elsétált, amikor visítozva székfoglalósdit játszott a csoport, aztán észrevétlenül felosont a Postlewaithe-ház első emeleti könyvtárszobájába.

A Postlewaithe család vidéki villája önmagában is tekintélyes épület volt, akárcsak a könyvtárszoba. Ott, az áldásos csöndben és a lágy délutáni napfényben talált egy latin nyelvkönyvet. Sophie nyolcévesen folyékonyan beszélt franciául, spanyolul és olaszul, habár soha életében nem ismerte a nyelvek eredetét képező latint. A könyv azonnal magával ragadta, letelepedett vele a szoba egyik sarkában, aztán olvasni kezdte.

Miközben elmerült legújabb szerzeményébe és elrejtőzött mindenki elől az emeleti szobában, nem hallotta, hogy közben keresni kezdik. Nem tudatosította azt a rémületet és pánikot, ami egy nyolcéves kislány eltűnése körül támadt, és azt sem tudta, hogy miután a keresés nem járt eredménnyel, azt hitték, talán belefulladt a birtokon álló tóba.

Sophie csak akkor észlelte, hogy valami baj van, amikor egy órával később a kétségbeesett Mrs. Postlewaithe fölfedezte őt a könyvtárszobában. Egy rántással felállította a székről, megkönnyebbülése azonnal haragba fordult, és kikapta a kezéből a könyvet.

– Mi ütött beléd? – förmedt rá Sophie-ra, és figyelmeztető vörös színt öltött a stílusosan beszárított frizurába keretezett arc.

– Semmi – válaszolta a kislány értetlenül pislogva.

– Otthagytad a többieket.

– Nagyon fájt a fülem a kiabálástól – magyarázta Sophie, igyekezve udvarias maradni.

– Elrontottad Heloise születésnapját – sziszegte a nő haragosan. – Mindent elrontottál.

– Nem értem.

– Mindenki téged keresett. Azt hittük, a tóba fulladtál.

Sophie megrázta a fejét.

– Én tudok úszni – próbálta megnyugtatni vendéglátóját. – Anyukám engem és a bátyámat is megtanított úszni, mielőtt egyedül elengedett minket sétálni.

Az asszony dühösen összeszorította a száját.

– Anyukádnak talán arra is meg kellett volna tanítania, hogy nem szép dolog lopni. Olyasmit elvenni, ami nem a tiéd.

– Nem loptam – tiltakozott Sophie. – Én csak olvastam. És visszatettem volna, miután végzek vele.

Mrs. Postlewaithe a latin könyvre pillantott.

– Még hazudsz is – tette hozzá dühödten. – Ezt biztosan nem tudod elolvasni.

– De, igen. – Sophie-t soha életében nem nevezte egy felnőtt hazugnak. Ettől szörnyen összeszorult a gyomra. – Ez csak egy latin nyelvkönyv – próbálta megmagyarázni. – Ez az alapnyelvtannal kezdődik, csak utána következnek a bonyolultabb mondatok. Nem nehéz. Ha akarja, megmutatom.

– Te csak ne mutass nekem semmit! Én tudom, hol a helyem a világban. És neked is meg kell tanulnod.

Mrs. Postlewaithe némán meredt Sophie-ra, ám a kislány rezzenéstelenül állta a tekintetét.

– Te egy abnormális teremtés vagy – folytatta a nő, és az arca olyan kemény és rideg volt, mint a nyakában lógó gyémántok. – Soha senkinek nem kellesz majd. Veled valami baj van.

Ez a beszélgetés tizenhárom évvel ezelőtt zajlott le, Sophie azonban soha nem felejtette el.

– Tényleg abnormális volnék? – kérdezte, a mennyezetet bámulva.

Piotr megfordult mellette az ágyon. A fiú sötét haja kócos volt, a Balti-tenger színéhez hasonló kék szemében szórakozottság csillogott.

– Ez most valami becsapós kérdés? Az új férjek tesztje? – azzal felkönyökölt, és a kezébe támasztotta a fejét.

– Ne nevess rajtam.

– Ha ilyeneket kérdezel, megérdemled. – Piotr kinyújtotta az egyik kezét, és megsimogatta a lány csupasz vállát. – Ugye nem bántad meg?

– Csak azt bánom, hogy nem tettük meg korábban.

– Ezzel nem vagy egyedül – mosolygott rá Piotr Kowalski. – Ha tudtam volna, hogy igent mondasz, már akkor feleségül kérlek, amikor elütöttél a bicikliddel.

– Nem is ütöttelek el. Inkább kikerültelek, és nekimentem egy fának. Vagy valami hasonló.

– Nem, szerintem szándékosan jöttél nekem. Mert nem bírtál magaddal – cukkolta a fiú.

– Azért mentem neked, mert késésben voltam a munkából. Neked kellene a legjobban tudnod, mennyire ellenálltam, hogy beléd szeressek.

– Mmmm – hajolt közelebb Piotr, és olyan mohón csókolta meg Sophie-t, hogy az ujja hegyéig bizseregni kezdett. – Soha nem volt esélyed, kis feleségem.

Sophie-nak még sikerült bólintania, mert igaza volt. A szerelem egy khaki uniformist viselő lengyel lovastiszt képében bukkant fel, aki nem szitkozódott vagy forrongott, amikor Sophie figyelmetlenül nekiment. Ehelyett gyöngéden felsegítette a földről. A bicikli kereke kiszakadt, a lány térde sajgott és lehorzsolódott, az ajka szétnyílt és vérzett. Piotr könnyed mozdulattal felállította a kerékpárt, aztán figyelmét újra Sophie-ra irányította, és aggódva vette szemügyre a sérüléseit.

Sophie-t teljesen magával ragadta a fiú kedvessége és letaglózóan kék szeme, alig bírt megszólalni. Dadogva bocsánatot kért, és elhebegte, hogy vissza kell érnie a követségre. Piotr benedvesített egy zsebkendőt a kulacsával, és letörölgette a lány ajkáról a vért, olyan gyöngéd mozdulatokkal, hogy Sophie kis híján sírva fakadt. Azután gyorsan visszamászott a biciklire, és eltekert a nagykövetség felé, s csak miután odaért, akkor vette észre, hogy egészen addig a kezében szorongatta a fiú zsebkendőjét, amit teljesen összegyűrt és összekoszolt.

A követségen bezárkózott a mosdóba, bizonytalan mozdulatokkal rendbe hozta magát, amennyire csak lehetett. A lelke mélyén tudta, hogy soha többé nem látja viszont azt a kedves, kék szemű katonatisztet, de megkönnyebbülés helyett inkább sajnálatot érzett.

– Miért jöttél vissza aznap? – szólalt meg hirtelen. – A követségre.

– Azért, mert egy különleges és gyönyörű szőke lány, aki legalább négy nyelven kért bocsánatot, elvitte az egyetlen zsebkendőmet, és vissza akartam szerezni.

– Virágot is hoztál.

– Mert a lány a szívemet is ellopta. Habár azt soha nem kaptam vissza, de nem is kérem. Mert a szívem örökre a tiéd, moja kochana.

Sophie az ujján viselt karikagyűrűre pillantott. A hosszúra nyúlt délutánt követően a nap kezdett lebukni a háztetők és a város felett, fényében élénken csillogtak a rubinok és a parányi ékkövek.

– Piotr Kowalski, hogy te milyen megátalkodott romantikus vagy!

– Elismerem minden bűnömet – villantott rá a fiú egy széles mosolyt. – De pont ezért szeretsz.

– Azért szeretlek, mert kedves vagy és bátor és tisztességes. Mert türelmes vagy és gyöngéd és okos.

– És mi lesz a jóképűségemmel?

– A világon a legjóképűbb – mosolygott rá Sophie.

– Így igaz. Folytasd csak. Mit szeretsz még bennem?

– Most csak azt akarod, hogy hízelegjek.

– Igen, de majd később én is hízelgek. Ne félj, nem fogod megbánni.

Sophie elnevette magát, majd kissé elkomolyodott.

– Azért szeretlek, mert aznap, amikor elmeséltem neked, hogy Oxfordban leszek nyelvtanár, megkérdezted, hogy eddig miért nem jelentkeztem. És hogy hol fogunk lakni.

– Pedig ezek teljesen észszerű kérdések.

Sophie a takaró szélét gyűrögette.

– A legtöbb férfi nem így gondolná.

Piotr megragadta a kezét.

– Ezt meg honnan veszed?

– Gyerekkori bizonytalanságok – mormolta Sophie. – Ne haragudj. Ez annyira zavarba ejtő, és egyáltalán nem illik a nászéjszakánk romantikájához.

Piotr felült a szállodai ágyon, hogy tiltakozzon. Egyik kezét a lány válla mögé csúsztatta, és magához vonta.

– Ha van olyan férfi, aki ki akarná oltani a benned lobogó tüzet, az nem férfi. Bármilyen álmokat is kergetsz, veled akarom azokat kergetni.

– Akkor nincs nálam szerencsésebb lány a világon – suttogta Sophie, mélyen a fiú szemébe nézve.

– Csak vigyázz! – felelte Piotr csillogó szemmel. – Nehogy a végén téged is szégyentelen romantikusnak tituláljanak.

– Tájékoztatlak, hogy a mi családunkban a nők közül senki nem romantikus, akár szégyentelen, akár nem – nevetett fel a lány. – A romantikát meghagyjuk a férfiaknak.

– Alig várom, hogy megismerjem a családodat.

– Hamarosan megtörténik.

– Nem lesznek rám mérgesek? Hogy feleségül vettem a lányukat, és még csak be se mutatkoztam előtte?

Sophie az ajkába harapott.

Amióta az eszét tudta, a házasságról mindig az volt a véleménye, hogy csak az ambíciói és az álmai útjában állna, és gátolná a függetlenségében és a szabadságában. Ellenszenve csak fokozódott a házasság intézménye iránt, valahányszor egy-egy tapintatlan idősebb hölgy közölte vele, hogy ideje lenne felhagyni komolytalan tanulmányaival, és tenni, ami a dolga: fogjon magának egy jó férjet.

A családjának vagy ezerszer megesküdött, hogy soha nem lesz szerelmes. Soha nem megy férjhez. Most pedig már vagy ezredszerre ült le az íróasztalához, hogy megírja nekik: tévedett. Azonban egyetlen alkalommal sem találta a megfelelő szavakat. Majd mindent helyrehoz, miután holnap visszatér Varsóba.

– Biztosan szeretni fognak – nyugtatta a fiút.

– Bárcsak nekem is élnének még a szüleim, és bemutathatnálak nekik – sóhajtott Piotr, egyik kezével mintákat rajzolgatva Sophie karjára. – Igaz, fel lennének háborodva, hogy nem több száz ember előtt vettelek feleségül egy virágokkal teli templomban, ahol a bejárat előtt rezesbanda szerenádozik az ifjú pár tiszteletére. Vagy hogy nem vittelek el nászútra Párizsba vagy Bécsbe, és nem selyem ágyneműben altatlak.

– Ezt már hallgatni is túlzás – Sophie megszorította Piotr kezét, és az ujjaiba fonta az ujjait.

– Még egy normális fotóst sem sikerült kerítenem.

– Nem az volt a tervem, hogy egy normális fotóshoz menjek hozzá.

– Haha, nagyon vicces.

– Én téged szeretlek – jelentette ki egyszerűen Sophie.

A fiú rápillantott, de nem vette le róla a tekintetét, ahogy az arcán szétterült egy mosoly, és kifejező szemmel nézett vissza rá.

– Én is szeretlek – válaszolta.

– Bárcsak tovább tudnál maradni. Bárcsak ne kellene visszamenned holnap az alakulatodhoz. Nem akarlak megint ilyen hamar elveszíteni.

– Engem te már nem tudsz elveszíteni – vágott közbe Piotr. – Egy életre a nyakadon maradok. Most már ugyanaz a neved, mint nekem. A nagymamám gyűrűjét viseled. És a tiéd vagyok mindenestül.

Sophie behunyta a szemét, és fülét a fiú mellkasára hajtva hallgatta a szíve egyenletes dobogását.

– A kérdésedre a válaszom az, hogy nem pontos a megfogalmazás: nem abnormális vagy, hanem különleges – szólalt meg kisvártatva Piotr. Az ajka most a lány füle mögé vándorolt. – Különlegesen gyönyörű. – Kezét a paplan alá csúsztatta, és megérintette a lány csípőjét. – De leginkább elbűvölő – suttogta tovább.

Sophie kinyitotta a szemét.

– Mutasd meg, mennyire – kérte.

Piotr pedig megmutatta.

Sophie nem tudta biztosan, mire ébredt.

Az ágyban feküdt, és figyelmesen hallgatózott, de Piotr egyenletes lélegzésén kívül semmi nem zavarta meg a csöndet. A férje tele volt ötletekkel, hogyan tudják a legtöbbet kihozni abból a rövid időből, amit együtt tölthettek, mielőtt vissza kellett mennie a táborhelyére. Persze Sophie sem tétlenkedett. Végül valamikor hajnalban kimerülten álomba merültek mindketten.

Sophie óvatosan kimászott az ágyból, a lehető leghalkabban kinyitotta apró bőröndjét, és ruhákat keresgélt benne.

– Máris elhagysz? – szólalt meg Piotr álmos hangon a sötétben.

– Csak addig, amíg megnézem a napfelkeltét – válaszolta a lány, és magára húzott egy sima vászonruhát. – Aludj.

– Szó sem lehet róla. Ez az első együtt töltött nap a közös életünkben. Én is kijövök veled.

Az ágy megnyikordult, és pislákolva kigyulladt a lámpa.

Sophie begombolta a ruhája gallérját, és cipőt húzott a lábára. Egy pillanat múlva már Piotr is csatlakozott hozzá, és együtt léptek ki a régi kőházból. Hátat fordítottak a városközpontba vezető utcának, aztán megkerülték a szállót, és egy elhagyott, füves területen találták magukat. A telek déli oldalán álló hosszú, roskatag épület alapján Sophie arra tippelt, hogy ez a terület valamikor egy kocsibeálló lehetett.

A hajnal már kezdett pirkadni a horizont felett, halvány aranyfénybe vonva az éjszakai lilás, fakó égboltot. A levegő hűvös volt, a közelgő őszben éles fényeket hozott magával a szél. Sophie megfogta Piotr kezét, és húzni kezdte magával egy kitaposott ösvényen, amely a kerten átvágva egy közeli kapuhoz vezetett.

A kapuhoz elérkezve Sophie megállt, és a korlátnak támaszkodott. A falécek érdesek voltak a karja alatt, de nem törődött vele, az arca azonnal felderült, ahogy a kerítés mögött megpillantott egy foltos kancát és csikóját, melyek úgy jelentek meg a homályos fényben, mint valami látomás. A magas fű fölött kavargó ködben és a mögöttük ragyogó égbolt előtt a két ló úgy festett, mintha egy képeslapra rajzolták volna őket; a varsói utcákon árusított lengyel vidéket ábrázoló lapokra emlékeztettek. A látvány olyan szép volt, hogy Sophie-ból sóhajtás tört elő. Szerette volna örökre az eszébe vésni ezt a pillanatot.

– Ugye milyen szép? – szólalt meg boldogan.

– Igazán szép kis legény – felelte Piotr. – Már most látszik, hogy takaros lovacska lesz belőle.

Sophie vágott egy grimaszt.

– Én a tájról beszéltem – jegyezte meg szárazon.

Piotr megcsókolta.

– Én is.

A mezőn a rézvörös lovacska ugrándozni kezdett, majd fejét leszegve, oldalazva továbbindult.

Sophie fölnevetett.

– Azt hiszem, téged akar lenyűgözni. Talán munkát szeretne a lovasságnál.

– Lehet. – Piotr átbújt a léckerítés alatt, aztán kinyújtotta kezét a lány felé. – Gyere, barátkozzunk meg velük.

Sophie egy lépéssel ott termett, és megfogta a fiú kezét. Gyerekkorában soha nem lovagolt, a szülei nem tartottak lovakat a család norfolki birtokán, Piotr azonban gyakran elvitte lovagolni. Nem kellett hosszú idő, hogy ő is mélységesen megszeresse ezeket a nemes állatokat.

A kanca üdvözlően felnyerített, majd feléjük fordult, és közeledni kezdett, miközben a csikó mögötte ugrándozott. A kanca megállt Piotr mellett, és finoman ráfújt a karjára. A fiú fölemelte a kezét, és megvakargatta a ló füle tövét, aztán valamit mormolt a fülébe, amit Sophie nem hallott. A ló lejjebb engedte a fejét.

– Úgy látom, elvarázsoltad.

Sophie is közelebb ment, nézte, ahogy Piotr simogatni kezdi a lovat. Mindig is imádta Piotr kezét, erős volt és csontos, csupa bőrkeményedés, mégis határtalanul gyöngéd. Az érintése alatt még a legizgágább lovak is megnyugodtak.

– Én ilyet nem tettem – mondta halkan. – Csak simán bemutatkoztam neki. A csikó is idejön, amikor majd jónak látja.

Sophie figyelte, ahogy a kiscsikó körözni kezd Piotr és a kanca körül, miközben a fejét lengeti. Végül közelebb araszolt, az orra szinte már Piotr ingéhez ért. Piotr nem mozdult, csak tovább simogatta a kanca nyakát, és halk szavakkal beszélt hozzá. A csikó még közelebb merészkedett, a fiú pedig a kezét a kancáról a lovacskára csúsztatta. A csikó elugrott. Piotr a figyelmét ekkor újra a kanca felé fordította.

– Nagyon ijedős – jegyezte meg Sophie.

– Nem – válaszolta Piotr. – A bizalmat viszont ki kell érdemelni, és ő erre figyelmeztet.

A csikó ekkor visszaoldalgott Piotr mellé. Amikor Piotr fölemelte a kezét, már nem szaladt el. A fiú alig néhány másodpercig tartotta a tenyerét a csikó szőrén, aztán elhúzta. A ló lehajtotta a fejét, és egy lépéssel közelebb ment.

– Hát itt vagy – suttogta felé Piotr. Lassú, gyöngéd mozdulattal simította végig a csikó hátát. – A bizalom nem egyoldalú dolog, egy napon ettől a lótól talán kérnek valami lehetetlent. Olyan helyzetbe kell majd belerohannia, amiről minden ösztöne azt súgja, hogy az ellenkező irányba fusson. Ő mégis meg fogja tenni, mert elnyerted a bizalmát. A bizalom a legfontosabb.

Piotr leengedte a kezét, és ellépett a lovaktól, aztán csatlakozott Sophie-hoz, és egyik karjával átölelte.

A lány a vállára hajtotta a fejét, és a szívébe néma fájdalom mart. Azt kívánta, bárcsak örökre itt maradhatna ebben a tökéletes pillanatban, de érezte, hogy az idő elillan. Mindkettőjüktől.

– Bárcsak ne kellene visszamenned – suttogta.

– Pedig nem én loptam el egy kocsit a követségről, és nem nekem kell visszavinnem, mielőtt keresni kezdik.

– Én nem loptam el, csupán kölcsönvettem. És vissza fogom vinni, mielőtt még bárkinek feltűnne, hogy elvittem. Ahhoz meg, hogy mit csinálok a szabadnapomon, senkinek semmi köze. Ne tereld el a témát.

Piotr megszorította a vállát.

– Még nem is mobilizálták az ezredemet.

Sophie vágott egy grimaszt.

– De nemsokára fogják.

– Egy nap mindenkit mobilizálni fognak. Most azonban még nem. Úgy tűnik, mindenki nagyon siet várakozni valamire, ami talán soha nem fog megtörténni. A lovasszázadomban a fiúk nagy része úgy véli, nem fogunk akcióba lépni.

– A lovasszázadodban a fiúk nem hallották azt, amit én a követségen megtudtam – dörmögte Sophie.

– Hitler ambiciózus és arrogáns, ez tény, de nem hülye. Szerintem nem fogja megszállni Lengyelországot, hogy megkockáztasson egy háborút Angliával és Franciaországgal.

– Én ebben nem vagyok biztos, Piotr. Aggódom.

Piotr most szembefordult a lánnyal.

– Igen, tudom. Én is.

Sophie felsóhajtott, és figyelte, ahogy a kanca és a csikó pár lépéssel odébb poroszkálnak.

– Ne haragudj, tudom, hogy megegyeztünk, nem fogunk politizálni és háborúról beszélni, hiszen alig maradt már időnk…

– Ne kérj bocsánatot. – Piotr betűrt egy hajtincset a lány füle mögé. – Talán jobb is, hogy beszélünk erről. Muszáj beszélni arról, mi történne, ha a németek egy igazán ostoba döntést hoznak. Nekem az a véleményem, hogy el kéne hagynod Lengyelországot.

– Hogy micsoda? – Sophie elképedve a homlokát ráncolta. – Nem!

– Csak ameddig leülepednek a dolgok.

– Mégis hová menjek?

– Franciaországba. Onnan legalább könnyen visszajuthatsz Angliába, ha netán…

– Nem. Nekem itt az otthonom.

– Szeretném, ha biztonságban lennél.

– Biztonságban leszek. Varsóban. Ahol szükség van rám. Ahol a magam módján én is hozzá tudok tenni valamit ahhoz a diplomáciai erőfeszítéshez, ami a katasztrófa megakadályozását célozza. – Sophie előrébb lépett, és két kezével átfogta a fiú derekát. – Nem fogok elfutni, és nem küldhetsz csak úgy el. Együtt csináljuk végig, bárhogy is lesz.

– De ha bekövetkezne a legrosszabb, ha tényleg kitörne a háború, akkor tudnom kell, hogy jól vagy.

– Nem lesz semmi bajom.

– Ígérd meg, hogy ha eljön az idő, okos döntést hozol, Sophie. Vigyázol magadra, és nem teszel semmi őrültséget.

– Piotr…

– Ígérd meg! – ismételte meg Piotr követelő hangon.

Sophie az ajkába harapott.

– Megígérem.

– Köszönöm. – Piotr a homlokához érintette a homlokát. – Nem gondoltam volna, hogy beleegyezel.

– Akkor jó. Örülök, hogy ezt tisztáztuk.

Kicsit felerősödött a szél, és a lány megborzongott.

– Annyit legalább megengedsz, hogy visszavigyelek, és felmelegítselek a házban? – kérdezte a fiú.

– Mmmm, ez már sokkal jobban tetszik.

Karjukat egymásba fonva indultak vissza a szálló felé. A pettyes kanca valamivel távolabb a füvet legelte, csikója közben játékos köröket írt le körülötte.

Sophie gyomra hangosan megkordult.

– Szerinted van esély rá, hogy találunk valami ennivalót?

A kanca hirtelen fölkapta a fejét, és hegyezni kezdte a fülét, figyelmét a szálloda irányába fordítva.

Sophie megtorpant. Piotr is megáll mellette, de semmit nem látott az árnyas kocsiszínben, ami megriaszthatta volna a lovat. Mellettük az utcán ugatni kezdett egy kutya, majd továbbiak csatlakoztak hozzá. A kanca horkantott, és hátrálni kezdett, orrlyukai kitágultak, aztán elvágtatott a legelő vége felé. A kiscsikó utána. Ahogy a lovak patáinak kopogása elhalkult, Sophie motorzúgásra lett figyelmes.

Nem értette, honnan jöhet a hang. Az agyában nem állt össze azonnal a kép, hogy amit hall, az nem más, mint gyors ütemben süllyedő repülőgépek hangja, ám ekkor meglátott egy villanó fényt a délnyugati égbolton. Egy darabig elképedve az égre meredt, aztán a foltok egyre nagyobbak lettek, a hang pedig mind jobban erősödött, a falu felé közeledett.

– Ezek a mieink? – kérdezte suttogva a lány.

– Nem – felelte rekedt hangon Piotr.

Az első bomba valahol a falu központjában robbant fel, majd a tompa puffanást és zúgást több további robbanás követte. A levegőben füst és por kavargott, de a repülők jöttek tovább, most már jól látható volt a szárnyukra festett fekete-fehér kereszt. Még több robbanás következett, a területen soha véget nem érő pusztítás süvített keresztül. És azon túl hallották a gyorstüzelésű fegyverek vérfagyasztó hangját.

– Az utcákat vették tűz alá – kiáltott fel Piotr, magával vonszolva Sophie-t. – Menedéket kell keresnünk.

Rohanni kezdtek a legelőről. Sophie szíve a torkában dobogott, miközben iszonyatos félelem járta át a testét. Átverekedte magát a kapun, jól lehorzsolta a kezét az érdes faléceken. A ruhája széle fennakadt egy kiálló szögön, miközben a repülőgépek üvöltve közeledtek. Sophie kétségbeesetten kiszabadította a ruhát, majd eltolta magát a kaputól, és egyre szaporábban vette a levegőt. Piotr mellette futott, sürgette, hogy még gyorsabban rohanjon. Sophie két lépést tett csak meg, amikor a szeme előtt semmivé vált a szálloda. A levegőben kődarabok repültek szanaszét, a robbanás ereje visszalökte őt a kapuhoz, és a földre zuhant.

Nem kapott levegőt, ezért zihálva próbált lélegzethez jutni, miközben hatalmas porfelhő burkolta be, a szája megtelt földdel, és öklendezni kezdett. Átfordult a hasára, nem vett tudomást a bordájába hasító éles fájdalomról, aztán visszavonszolta magát a füves legelőre, előbb négykézlábra emelkedett, aztán talpra állt, és kezét a fülére szorította. Az egész világ furcsán elnémult, elhalkult a távoli zúgás és a repülőberregés.

Tisztulni kezdett a levegőben kavargó por, de most az égig lobogó lángok és füst vette át a helyét, és elcsúfította az egykor idilli szeptemberi eget. A szálloda helyén csupán hatalmas téglakupac hevert, egyedül az északi fal magaslott belőle ki, akár egy letört fog. Sophie botladozva indult előre. Hol lehet Piotr?

Megbotlott egy törött téglában, és megpillantott egy női cipőt, amely abszurdan meredezett a kupac tetején. A cipő mellett egy hozzá illő női táska hevert, a belsejéből papírok lógtak ki, és ide-oda lebegtek a szélben. Sophie körül kezdtek előbukkanni az emberek, a legtöbbjüket vastag por borította és kísértetiesen festettek. Mindenki vakon rohant valahová, de volt, aki csak céltalanul bolyongott, vagy egyszerűen a földre telepedve várt. Piotrnak se híre, se hamva.

Hirtelen árnyék vetült a lány fölé, majd egy újabb árnyék. Talpa alatt mintha vibrálni kezdett volna a föld. Bal kéz felől hirtelen füst és porfelhő tört elő, az imént még rohanó alakok most ügyetlenül megrándultak, és a földre rogytak. Valaki megragadta Sophie-t, és megfordította. Egy tiszta kék szempárral találta szemben magát, és majdnem sírva fakadt a megkönnyebbüléstől.

Piotr valamit kiáltott, és a romos kocsiszín felé mutogatott, amely még mindig a helyén állt. Elkezdte tolni a lányt az épület felé, Sophie pedig küzdött, hogy meg tudjon állni a lábán. Olyan érzése volt, mintha víz alatt rohanna, a lábára ólomsúly nehezedne, és visszahúzná. A fülében kezdett alábbhagyni a csengés, de most megint zúgó motorok hangja lépett a helyébe. Sophie mögött egy eddig sikoltozó női hang hirtelen elhallgatott.

Gomolygó füstfelhő takarta el a szálloda romjai felől közeledő újabb repülőt, melynek éles hangja betöltötte a levegőt. A földet tompa puffanás rázta meg, majd újabb géppuskalövések dördültek. Piotr talpra állította Sophie-t, és tolta előre a sötét ajtónyílás felé.

Már majdnem elérték a kocsiszínt, amikor a repülőgép egyszer csak előbukkant a füstfelhő és a szálloda lángjai mögül.

A talajból hatalmas rögök szakadtak ki, ahogy a fegyveres sorozatot küldött a talajba Piotr lába alatt. Piotr előretaszította a lányt, és Sophie félig becsúszott a kocsiszín ajtónyílásán. A fiú a teljes súlyával rázuhant, ahogy a repülőgép elzúgott mellettük, kiszorítva minden levegőt Sophie tüdejéből és állal a földre taszítva. Szorosan behunyta a szemét, a szájában fémes ízt érzett. Vér. Mozdulni próbált, de Piotr testének súlya még mindig a földön tartotta.

– Piotr? – szólította a fiút ziháló hangon.

Nem jött válasz.

– Piotr? – ismételte meg Sophie, és újabb rettegés lett úrrá rajta.

Felkönyökölt, és érezte, ahogy Piotr testsúlya lassan áthelyeződik a hátán. Olyan hangot hallatott, amit még soha nem hallott, majd lázasan kiverekedte magát a férje alól. A félelem olyan erővel lett úrrá rajta, aminek a létezéséről addig nem is tudott.

– Nem, nem, nem! – Sophie négykézláb állva térdelt Piotr mellett, nem mert hozzáérni, de attól is félt, hogy nem érintheti meg.

A fiú a hátán feküdt, hosszú, sötét szempillái mozdulatlanul simultak porral borította arcára. A mellkasából vér szivárgott, és vészjósló vörös színbe festette egykor hófehér ingét.

Lélegzett, de már alig-alig. Sophie reszkető kézzel letörölte a ruhája szélével a fiú szájáról a vért, és amennyire csak tudta, megtisztogatta.

Piotr hunyorogva kinyitotta a szemét.

– Te megint… elütöttél a bicikliddel? – nyögte ki hörögve.

Sophie elnyomott egy hangos zokogást.

– Nem egészen.

– Én is ezt gondoltam…

– Nem lesz semmi baj – nyugtatta meg a lány. – Ha engem túléltél, ezt is túl fogod élni.

Piotr mosolygott volna, de a szeme újra becsukódott.

– Ne sírj – szólalt meg alig hallható hangon.

A lány letörölte a könnyeket, és megfogta Piotr kezét. Jéghideg volt minden ujja. Olyan nagyon hideg!

– Nézz bele… az ingzsebembe – suttogta.

Sophie remegő kézzel engedelmeskedett.

Talált egy fekete-fehér fotót, melyen ő ült meg szőrén egy csontos lovat. Diadalmasan mosolygott a kamerába, haja a vállára omlott, a ruhája könyöknél és térdnél csupa sár. Sophie azonnal felismerte a fotót.

– Ezt a képet akkor csináltad, amikor először vittél lovagolni.

– Igen.

– Nem is tudom, hányszor csúsztam le arról a szegény lóról.

– De mindig… újra felültél. – A fiú hatalmas kék szeme újra kinyílt, hogy ránézzen. – Ma is fel kell állnod újra.

Sophie megrázta a fejét, és a hangja zokogásba fulladt.

– Nélküled nem megy.

– Muszáj, Sophie. Ezután minden napodba bele kell adnod mindent.

– Szeretlek.

A lány könnyei most már megállíthatatlanul potyogtak.

Hirtelen újabb dörgés hallatszott a távolból, Sophie pedig Piotr fölé hajolt, mintha meg tudná védeni bármitől, ami közeledik. A szeme sarkából paták villanását látta, ahogy a kanca vadul elszáguld mellettük, de a rézvörös kiscsikó már nem volt mellette.

Sophie kiegyenesedett, és lágy csókot lehelt a férje ajkára.

Tizennégy órával azután, hogy Sophie asszony lett, megözvegyült.