Copyright © 2022 Ménes Attila

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Szalkai Diána

Borítófotók: háttér © Vova/Fortepan;
alak © Jankó Attila/Fortepan

Szerzőfotó © Máté Péter

ISBN 978-963-518-153-7

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztette Csordás Gábor

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Végre itthon vagyok, biztonságban. Mindent egybevéve ez volt életem legszörnyűbb hete. A földmérői állás. Ezt is anyámnak köszönhetem. Gyula, a vagyonos mérnök, anyám egyik udvarlója szerezte a melót. Valamelyik ezoterikus klubnak álcázott szenior társkeresőben szedte össze a fickót.

Anyám az udvarlóit gyakran arra használta, hogy nekem valamilyen állást kerítsenek. Ezek a pasik hatvanas, már inkább hetvenbe lógó, többszörösen elvált vagy családi unalomban élő, elzsírosodott piperkőcök. Többségük egy-két hét vagy hónap után végleg eltűnt. Anyám mindig buzgón ellenezte a házasságon kívüli kapcsolatokat, meg is tett mindent, hogy a feleség mellől érkező és oda visszatérő férjeket válásra biztassa, hízelgéssel, zsarolással, sírással, érzelmi ridegséggel próbálkozott, mindhiába. Az elvált férfiak is hasonló keménységgel álltak ellen.

Mindegyik ígért nekem állást. Ezek az ígéretek szerencsére, egyetlen kivétellel, ígéretek maradtak. Ilyen egy nagyon szerelmes hatvanegy éves asszony: hiszékeny, sérülékeny. Pihés bajuszkáját kiszőkítteti. Percenként szprét fúj a hóna alá, aminek vécéillatosító-szaga van. Valami időkapszulából előkerülnek az irreális napszemüvegei, ormótlan klipszei, láncok és gyűrűk. A népművészeti ihletésű ruhák a lázadó szellemű hippi időkből. Rokolyák, pruszlikok, szütyők. Ezek között az udvarlók között akadtak nagydumások, akik poént poénra halmoztak, harsogva beszéltek, mások egész nap csak ettek, és disznóólat csináltak a konyhaasztalon. Paprikás-zsíros szájukat anyám féltve őrzött damasztterítőjébe törölték. Fénytörésben ritkuló, festett hajuk rózsaszín árnyalatban tündökölt, nadrágszíjukon turulos tarsolyt viseltek. Megint mások, az öregedni képtelenek úgy öltöztek, mint egy kamasz fiú, színes pólókat és baseballsapkát viseltek, hosszú ősz loboncukat gumigyűrűvel fogták lófarokba. Olyanok is akadtak, akik alig szólaltak meg. Értetlenkedve végigböngészték anyám misztikus, ezoterikus életmód-tanácsadó könyveit, aztán leültek a sarokba, és csak néztek maguk elé. Gyuszi mindig egy üveg chilei vörösborral a hóna alatt érkezett. Engem taszított a látvány, amint a férfiklimaxon jócskán túl, még utoljára újjáéledő vággyal szorongatja anyám derekát, és azt ismételgeti, mennyire szereti. Anyám ilyenkor a jelenlétemben változott tizenhat éves szűzzé, de szemérmetlen szűzzé ám, és látványosan élvezte a kényeztetést. Terjedelmes mellei vad hullámzásba kezdtek a szolid dekoltázs alatt. Gyulának és nekem csak egy pohárkával volt szabad innunk. Aztán, ha anyám valamiért kiment, előbb én, majd Gyula is gyorsan megslukkoltuk az üveget. A legtöbb emberrel tényleg nem lehet mást kezdeni, mint jól berúgni együtt. Gyula, a tisztes, őszes halántékú pasas, Paul Newman szakasztott mása volt. Ugyanaz a szikár testalkat, magas homlok és acélkék szemek. Egy csupa izom, aktív hetvenéves sármőr, akinek a gyöngyház színű Lexusa folyton ott parkolt a ház előtt. Anyám rögtön állásért pumpolta Gyulát, aki azonnal kínált is egyet számomra. Ahogy végigmért, nem mertem tiltakozni. Dr. Roth Gyulának két testi fogyatékossága volt. A bal kezéről hiányzott a hüvelykujj, aminek a helyén valami köldökszerűen magába forduló csonk volt látható. És hiányzott a bal fülének alsó harmada is. Ezeket a sérüléseket a hetvenes években, a katonaideje alatt szerezte egy hadgyakorlaton. Kézigránát, mondta Gyula. Azon kevés udvarló közé tartozott, akik legalább némelyest érdeklődtek a személyem iránt. Nem hozott anyámnak szívecskés hamutartót, sem Carte d’Or jégkrémet vagy Deep Purple-cédét. Gyula egy briliánsokkal díszített platinagyűrűt hozott, amit anyám másnap reggel bevizsgáltatott egy ékszerésznél, hogy valódi-e. Az volt. Az állás, amit számomra fölkínált, geodétaság volt az egyik vállalkozásánál. Az első munkanapom reggelén leparkolt a ház előtt, és a kocsiban várakozott, míg anyám az ajtómon dörömbölt (a csengő zsinórját már hetekkel korábban elvágtam), és kiabált. Azzal zsarolt, hogy azonnal öltözzem, mert a Gyuszi odalent vár ránk, és ne akarjam a vőlegénye előtt szégyenben hagyni őt. A felső kategóriás terepjáró keresztülrepített a városon, egészen egy távoli pusztaságig, ahol a rám özönlő fényben alig láttam valamit. Ott, a pusztaság közepén egy TOI TOI vécéfülke körül csoportosulva kilenc földmérő várakozott ránk. Amikor kiszálltunk, anyám látványosan átölelt, megpuszilt, és megígértette velem, hogy vigyázok magamra, nehogy bajom essen. Ezután az értetlenül bámuló munkásokhoz fordult, és azt kérte tőlük, hogy segítsenek nekem elsajátítani ezt a „szép szakmát”, mutassanak meg mindent, hogy ezt a „felelősségteljes munkát” megfelelően el tudjam végezni. A férfiak mindezt némán végighallgatták, tanácstalanul néztek egymásra, és a vállukat vonogatták. Vakargatták a feneküket. Ezután Gyula mindenféle parancsokat és utasításokat osztott ki, amiből egy árva hangot sem értettem. Rajtam akkor átlagos utcai ruha volt, ők kilencen viszont újszerű, kék munkaruházatot viseltek. Hozzám egyikük se szólt, nem is köszöntek. Ennek titokban örültem. A feladatom az volt, hogy a buckás, gyomos területen egy kerekekre szerelt, úgynevezett okosbotot toljak magam előtt. A bot felső részébe egy digitális kijelző volt beépítve, amin követhetetlenül ugráltak a számok. Lehetőleg egyenesen kellett haladnom a bottal, mindig csak előre, toronyiránt. Ezt inkább mutatta, mint magyarázta a kilenc geodéta közül kettő-három. Mentem előre egész nap, toltam az okosbotot. Közben mindvégig olyan érzésem volt, mintha ezekkel a hosszú lépésekkel a múltat tágítanám és a jelent szűkíteném, úgy, hogy kicsit a jövőbe is átlóg a lábam. Ijesztő érzés volt. Olyasmi, mintha szétszakadna a testem. Egy idő múlva a földmérők kiabálni és integetni kezdtek, jelezték, hogy ne menjek tovább, álljak meg annak a buckának a tetején, ahova éppen felérkeztem, és mozdulatlanul állva maradjak ott.

Egyikük, egy punk fickó, akit a többiek Krézinek hívtak, onnan a távolból, egy három lábon álló távcsőből lesett engem, és jegyzeteket készített a pozíciómról. Ez kényelmetlen érzéseket keltett bennem. Olyan volt, mintha kifejezetten engem fényképezne. Mindig borzalmasan zavart, ha fényképeznek, ezért mindenféle pofákat vágtam a punk felé, és forgattam a fejemet. Eközben lejátszódott bennem, milyen lenne az életem a geodéták csapatában. Itt öregszem meg, ezek közt a komák közt. Halálomig tolom a kerekekre szerelt okosbotot dombra föl, hegyről le. Elérkezik majd az idő, hogy a kollégáim megunják, hogy rólam pusmogjanak, meg hogy a jelenlétemben célzásokat tegyenek arra a tényre, hogy a főnök szeretőjének a gügye kisfia vagyok. Egyszer, sok idő múlva, majd hízelegni fognak, és a barátságomat keresik. Törleszkednek hozzám. Elfogadnak maguk közül valónak. Még a piájukból is megkínálnak. Végül is rokonszenvesek voltak szinte valamennyien. Egy ideig még provokálnak, gondoltam. Lehet, egyszer-kétszer meg is vernek.

Valódi munkát csak én végeztem, meg a távcsövet kezelő kakastaréjos, vasszögekkel kivert arcú, középkorú, mogorva punk fickó. Egy könnycsepp volt tetoválva a szeme sarkába. Ötven körülinek néztem. Nőiesen vastag, puha szája volt. Megfigyeltem, amikor cigizett. A többiek, amint Gyula kocsija távolodott, még el sem tűnt a láthatárról, máris szanaszét leheveredtek a bokrok és a fák alá a sörükkel. Azon gondolkodtam, hogy eljön majd a kor, mikor én is velük fekszem. Akkor majd egy reménytelen zöldfülű tologatja az okosbotot a tájban. Egyszer majd engem is a vállalati mikrobusz hoz-visz, ahogy a többieket. Ezt már a második munkanapom vége felé gondoltam egy domb tövében, ahol kiizzadva álltam, szemben a kis kamerával. A kamerába belelesni a punk soha nem engedett. Higgadj le, ecsém, mondta, ne szórakozz! Még mit akarsz kitalálni? Moziba ne vigyelek?

Utóbb, a harmadik nap végére mind a kilencen ráébredtek, hogy gesztusokból értek, szóból kevésbé. Ennyi idő számomra is elég volt, hogy feltérképezzem a kis társaságot. Hárman közülük testvérek voltak. Volt két cigány, ezek mindig egymással civakodtak a pénz miatt. Volt két börtönviselt figura, és úgy is néztek ki. Voltak még egyetemről kibukott diákok, akik egész nap füveztek. Meg a haragos punk, Krézi, aki senkivel sem barátkozott. Ő különösen gyűlölt engem. Egyszer kértem tőle egy cigarettát, de nem adott. Azt hazudta, hogy nincs. Pedig tudom, hogy volt neki, láttam, hogy cigizget. Krézi, mikor tehette, meglökött, taszított rajtam egyet. Egyszer egy akkorát, már a negyedik napomon, hogy elnyekkentem a földön. A többiek nem szóltak rá. Szabadtéri szauna volt az a hely a városon kívül. Mindenki egyfolytában ivott, nekem meg csak egy félliteres mentes vizem volt, amivel anyám látott el. A víz délelőttre mindig elfogyott. Csap meg sehol. A hét végén meg elkapott minket a vihar. Kiderült, hogy a többieknek esőkabát is tartozott a felszereléséhez, csak nekem nem volt semmim, amit a fejem fölé tarthatnék. Fa sem volt sehol, ami alá beállhattam volna, szomorúan kuporogtam abban a nagy zuhéban egy pocsolya közepén. Eltelt a hét, és a következő hétfőn már nem engedtem be anyámat a lakásba, akárhogy ordibált. A zárban hagytam a kulcsot. Feljött Gyuszi is, aki vállal akarta belökni a lakás ajtaját, de nem sikerült neki. Aztán távoztak. Legjobban az a vakító napsugárzás maradt meg, ahogy minden reményemet elvesztve ott állok a dombtetőn. A fény, a lüktető fájdalom a halántékomban és a tarkómban.

Most az ágyam közepén, a mély hupliban fekszem, abban a pózban, amelybe a súlyos baleseti sérülteket kell szakszerűen fordítani, hogy le ne nyeljék a nyelvüket, vagy bele ne fulladjanak a saját hányásukba. Egyszer jó lenne megírni, hogy is van nálam az ugrálás. Tudok ezt-azt róla, de nem emlékszem, hogyan kezdődött. Fogalmam sincs, hogy mi okozza. A lényeg, hogy bizonyos dolgok elmosódnak, nem állnak össze értelmes egésszé, más dolgokat viszont sokkal tisztábban látok, mint korábban.

Annyi biztos, hogy egyre kevésbé értem az embereket, a tetteiket, a szándékaikat és motivációjukat, és alig akad valaki, akivel szót tudnék váltani. Emiatt néha úgy érzem magam, mintha egy sivatag közepén állnék, vagy az űrben lebegnék, és élettelen anyag venne körül, amellyel nem tudok kapcsolatot teremteni. Emlékszem, abban a pillanatban, amikor először tudatosult bennem, milyen állapotban vagyok, kiszáradt a szám, és egész testemben forróságot éreztem. A hasmenés is rám jött. Közben rövid ideig tartó, teljes értékű, de örömtelen merevedést tapasztaltam. De ez már régen történt, még az előző évezredben, és én a mai napommal sem tudnék pontosan elszámolni.

Ma, mielőtt hazakerültem, minden bizonnyal járhattam a MÁV-szabadterületen. Erre a nadrágomra tapadt növényi morzsalék utal. Az embernek meg kell néznie a zsebeit, át kell vizsgálnia a ruházatát, és hogy mi van a szatyrában, akkor talán kiderül, merre járt aznap. A zsebemben talált használt buszjegy alapján arra következtetek, hogy a délelőttöt anyámmal töltöttem, hivatalos ügyet intéztünk, bár erről semmiféle emléknyom sem maradt bennem. Az ilyen intézményi hercehurcák nagyjából egy kaptafára zajlanak, de azért nem árt észnél lenni. Úgy sejtem, hogy a munkaügyi hivatalban jártunk, ahol a felmentésemet intéztük. Az előadónő, Körössényi Antalné Ibolya biztos iratpótlást írt elő, vagy átküldött egy másik állami szervhez, ami a város túlfelén található. Nyilván dolgunk végezetlen távoztunk. Rémlik, hogy az aluljáróban is megfordultam, Oszamáék mobilszervizében. Pihenhettem egy keveset, de erre sem mernék megesküdni.

Korábbi életemben, még értő koromban sem mindig tudtam, hogy mit hoz a következő perc, honnan érkezik pofon, rúgás, hogyan védjem meg magam, milyen ellenlépésekhez kéne folyamodnom. Egyszerű észjárású emberként egyszerű és méltányos bánásmódra tartok igényt, a vágyaim és szükségleteim is egyszerűek. Gond nélkül elhordok egy foltozott nadrágot, egy megtalpalt cipőt. Kerültem és ma is kerülöm a feltűnést, igyekszem beleolvadni a tömegbe. Nyugalmat szeretnék. Csak annyit, hogy ne dőljenek rám a romok. Másra se.

A legnehezebb eljutni odáig, hogy békén hagyjanak az emberek. A pénz értékével és jelentőségével is tisztában vagyok. Persze mi ez ahhoz képest, hogy kilencéves koromban egy pedagógusokból és pszichológusokból álló grémium matematikai zseniként azonosított, és egy tehetséggondozó intézménybe jártam egy tanévet. Akkoriban nem okozott problémát, hogy fejben összeszorozzak két háromjegyű számot, játszva emeltem a harmadik hatványra is egy kétjegyűt. Láttam magam előtt a számoszlopokat, keringtek és bukfenceztek a térben, aztán szépen összeálltak a magától értetődő végeredménnyé. Móka, kacagás volt az egész. Legjobban a páratlan negatív egész számokat szerettem, de nem tudom, miért. A matematikai tehetségem azonban később elhalványult, és kamaszkoromra végleg el is tűnt. Valami történt velem, beteg lettem, és kórházba kerültem. Anyám szerint sokáig lebegtem élet és halál közt, csonttá fogytam, és összevissza hallucináltam. A matematika imádatát felváltotta a matematika gyűlölete. Idővel már csak az egyjegyűek kivonása, összeadása, osztása és szorzása maradt a tudásból, az is csak döcögve. A szakközépiskolában ugyanúgy bukdácsoltam és kínlódtam, mint később a tanítóképzőben. Anyám sopánkodott. Anyám legjobb barátnője, Klárika is sopánkodott. Anyám munkatársnői is sopánkodtak az irodában, ahogy sopánkodtak a szomszédasszonyok, és sopánkodott a közértes nő. Még a körzeti orvos is csak sopánkodni tudott. Mi lesz így ebből a gyerekből? A matekzseniből, a kiválasztottból, aki egyre inkább elbutul, és egyre csak ostobább és annál is ostobább lesz.

Az utóbbi időkben már naponta háromszor is meg kell néznem, mennyi pénz van nálam. Újra meg újra összeadom, de mindig más eredmény jön ki. Ugyanígy állok a napokkal, dátumokkal és évszámokkal, minden ténnyel meg fogalommal, amiben akár egyetlen szám is előfordul. A számok, összegek és időpontok belülről falják föl az értelmét és jelentését a világ dolgainak, a számok minden létező jelenségbe befurakodnak, megrohasztják és elszívják belőle az életet.

Az is nagy kérdés, meddig tart még ez az állapot. Ki mondja meg, hány ugrás kell hozzá, hogy megtaláljam a nyugalmamat. Ha az ember panaszkodik, az csak részben oldja meg a problémát. Én panaszkodtam eleget a volt feleségemnek, aztán amikor lelépett azzal a villanyszerelővel, Gusztival, akkor Nilüfernek, a török prostinak panaszkodtam, akinél közepes élvezetekben részesültem. Panaszkodtam a haveromnak, Sanyinak, meg a másik haveromnak, Bódognak. Különféle alkoholistáknak a Gólyakalifában. Az öreg Skarufának is elsírtam a bánatom, mikor lementem hozzá a pincébe szétnézni. Még Klárikának, anyám barátnőjének is panaszkodtam, és ezek a személyek elárasztottak a maguk hasznavehetetlen tanácsaival és viszontpanaszaival. Végül is elegem lett a sok önsajnáltatásból, ami csak arra volt jó, hogy átmenetileg megkönnyebbüljek, de aztán még idegesebb lettem, mint voltam. A legfárasztóbb az egészben a mások számomra tökéletesen érdektelen panaszáradata volt. Nekem bárki rákezdi mesélni a megoldhatatlan problémáit, azonnal úgy érzem, hogy képtelen vagyok végighallgatni a sirámokat. Nilüfer a kegyetlen és durva kuncsaftjaira panaszkodott. Sanyi arra, hogy nem tudja fizetni a svájci hitelt és a gyerektartást, meg hogy nem vitte semmire az életben. Klárika a derekára, és hogy nem tud lefogyni, egyre dagadtabb lesz. Amit meg az alkeszek beszélnek az életükről, csupa fájdalom és vész, két percig sem lehet elviselni. Akkor sem, ha újabb és újabb piákra hívnak meg. Elég, ha rám lehelnek, eltűnök a Gólyakalifából. Nem vagyok jó közönség, nem szeretem az idegeneket, ezért kifejlesztettem magamban egy képességet. Minden esetben, amikor valaki panaszra nyitja a száját, még mielőtt nekikezdene egy szomorú történetnek, vagy hogy mitől fél a legjobban a világon, már ott sem vagyok. Ha nem akarnak elengedni, értelmetlen szavakat kezdek suttogni. Ögrömböz, pelula, ilyesmik. Maximum ennyi.

Az életben két fő ellenséggel kell szembenézni. Az egyik a gravitáció, a másik a muszáj. Egyiket sem lehet sem legyőzni, sem elkerülni. Ideig-óráig meg lehet feledkezni róluk, de később újult erővel törnek az emberre. Létezik az a parancs, hogy jónak kell lenni, muszáj engedelmeskedni a parancsnak. Már gyerekkoromban sem akartam jó lenni. Szót fogadni. Nem is engedelmeskedtem. Ha tehettem, elbújtam vagy elszaladtam. Úgynevezett nehéz gyerek voltam. Néhány évtizeddel ezelőtt még kinyírták azokat, akik csak egy kevéssé is engedetlenek voltak, és köptek a muszájra. Elektrosokkolták őket, esetleg a szemgödrükön át kimetszették a homloklebenyüket, lobotómia. Attól kezdve a páciens a tenyerükből evett.

Én persze paranoid vagyok, talán több ellenséget képzelek magam köré, mint ahány van. De a világ most is a vesztére tör a magamfajtának. Az egészségtől kicsattanó, törvénytisztelő polgárok, mint Körössényiné Ibolya, csak az alkalmat lesik, hogy rám kényszerítsék a saját degenerált eszméiket. Úgy tesznek, mintha önzetlen segítő szándék vezetné őket, és kizárólag az én érdekemben szeretnének jobb belátásra bírni. Ráterelni az igaz útra. Látszólag egyet is értek velük. Bólogatok, amikor az érveiket hangoztatják. Muszáj megváltoznom, ismételgetik kenetteljes hangon. Kötelező a számlákat időben befizetnem, muszáj kultúremberként léteznem. Valódi macska-egér játékot űznek velem. Az irdatlan túlerővel szemben nagyon nehéz védekezni. Gyerekkoromtól máig az anyám az egyik vezérszónokuk. Az iskolában a tanárok, a felnőtt életben a feleségem akart idomítani, az utóbbi időben meg az összes hivatali fórum. Mindezt még meg is kéne hogy köszönjem. Ezt elvárják. Ha engedelmeskedem, cserébe meghagyják az életem. Hálám örökké üldözni fogja őket. Fel sem fogják, hogy a szememben nem az élet a legfőbb érték.

Nekem más szempontjaim vannak. Védekezni, mégpedig hatékonyan védekezni csak roppant óvatosan lehet. A nyílt önvédelmet támadásnak veszik, és kíméletlenül megtorolják, ezért az én önvédelmem a láthatatlanná válás. Ezzel nem tudnak mit kezdeni. Ez feladja nekik a leckét. Nem tudnak rá mit lépni.

Legalább ilyen súlyos büntetés a gravitáció. Ahogy itt fekszem, persze alig érzem. Egyenletesen nyom, présel a matrac huplijába, de amint felkelek, vagy csak megmoccanok, mindjárt érzem minden porcikámban. Személytelen, vak erő. A tárgyak kipottyannak a kezemből, leesnek és összetörnek. Örökre elromlanak. Minden, ami a világban fontos és értékes, azt a nehézkedési erő a létében fenyegeti, a földre kényszeríti, időnként szinte szétlapítja. Hogy is bírnék védekezni ellene, hiszen a tömegvonzás még a fényt is elgörbíti. Arra gondolok, milyen boldog és szabad lehetne az élet a tömegvonzás nélkül. De a szabadságra gondolni sem érdemes. A gravitáció kényszerétől csak a halál szabadít meg, persze a halál is csak egy mellékkövetkezménye a muszájnak és a gravitációnak.

Ez viszont már színtiszta filozófia, ahhoz meg nem értek, ahogy semmi máshoz sem, ami kimondható vagy körülírható. Nem értek például a pénzcsináláshoz, a tudományokhoz és a művészetekhez. Nem értek a politikához, a focihoz, nem értek a nőkhöz. Gyanítom, hogy ezeknek az életemet megbénító tényezőknek a figyelmen kívül hagyása, sőt kigúnyolása tehetne sikeressé. Én azonban drámai alkat vagyok, jobban mondva hisztérikus. Sosem tudnám kinevetni sem a gravitációt, sem a muszájt. Ezzel a hozzáállással borítékolható a sírig tartó sikertelenség. Ez a felismerés morcossá tesz. Régen sokat sírtam miatta. Ma már nem sírok. Rájöttem, hogy nincs kit hibáztatnom. Ha legalább hinnék Istenben, lehetnék sátánista, mint a MÁV-szabadterületre szökőévenként betévedő fiatalok, akik fordított kereszteket rajzolnak a bódé falára.

Az öregkor állítólag kioltja a szenvedélyeket. Várom nagyon, hogy megöregedjek. Akkor majd nem keresek kényszeresen okokat, mert a végső okozatban élek. Akkor majd leteszem a reklámszatyraimat, amiket egész életemben muszáj cipelnem. Megváltozom. Teljesen megkopaszodom, a fogaim egymás után kihullanak. Az arcomon, testemen undorító bibircsókok nőnek, a bőröm kiszárad, fényes lesz, és gyulladt. Süketen és vakon botorkálok majd valami sötét sikátorban. Merevedésem sem lesz soha többé, nem áll fel, de azt nem bánom. Ha valamit nagyon unok, az a gyakori merevedés. Amikor anyámnak erről panaszkodtam, ő sem tudott mit mondani. Nem tudta, kitől örököltem. Az ő családjában a férfiak nem voltak ennyire bikavérűek. Nyilván az apai ág a felelős. Ezt az iramot a kezdeti idők után a volt feleségem, Beatrix se bírta. Megfájdult mindene. Állandósult a petefészek-gyulladása.

Miután a feleségem lelépett a villanyszerelővel, Gusztival, eljártam az olcsó és dundi Nilüferhez. Nilüfer azt állította, hogy a török kereskedelmi kirendeltségen titkárnő, és csak mellékesen űzi az ipart. A kilencedik emeleti lakótelepi lakás, ahol fogadott, tele volt keleties hangulatú csecsebecsékkel, rézkancsókkal, ibrikekkel. Volt ott egy díszes Korán is, a falat pedig az Hagia Sophiát ábrázoló kárpit borította. Kérdeztem is tőle, hogy ugye az ott az Hagia Sophia, amiért akkor annyira hálás volt nekem, hogy aznap fizetnem sem kellett. A vendégem voltál, mondta. Szerintem különben nem is török, hanem cigány. De erre nem kérdeztem rá. Csöppet sem érdekelt. Azt mondta, látszik rajtam, hogy finom úr vagyok, finom ember. Mesélt a többi kuncsaftjáról is. Egy büntetőbíró azért fizette, hogy a lábai előtt fetrenghessen, és neki az volt a feladata, hogy leköpdösse, megtapossa, és szidja az anyját. Ügyészek meg politikusok is jártak hozzá, meg komoly üzletemberek, híres tudósok, főorvosok, csupa szemét alak. Elárulta, hogy bizonyos vendégei megbízták, számoljon be arról, amit néhány más, fontos törzsvendége kifecsegett az ágyban. Gondolom, meglehet a véleménye a magyar államigazgatásról. Később megundorodtam Nilüfertől. Ápolatlannak éreztem, és a szeméremdombján mindig szúrt a borosta. Azt hiszem, kicsit belém is szeretett. Harapdált és nyalogatott is. Olyan gyöngéden bújt hozzám, ahogy Beatrix soha. Még bennem is megmozdult iránta valami érzelemféle. Aztán ráuntam. Zavart az is, hogy mikor megérkeztem hozzá, a szomszédos szobából mindig kidugta a fejét egy kopasz izomember. A pénzem is elfogyott. Nem tudom, mi lehet Nilüferrel. Néha eszembe jut. Ahogy az ő ragaszkodását nem értettem, ugyanúgy nem értettem a feleségem irántam érzett gyűlöletét sem. Nem csoda, hiszen alig értek már valamit a világból és az emberi viselkedésből. Komolyan eltöprengtem azon, hogy talán meleg vagyok, csak nem merem bevallani magamnak. Próbáltam fantáziálni izmos, hozzám simuló, meztelen fiútestekről, olyanokról, amilyeneket Caravaggio festett. Belenéztem néhány ilyen pornóba is. Őszinte akartam lenni magamhoz. De kiderült, hogy a férfiak még annyira sem érdekelnek, mint a nők, tehát számomra nincs menekvés, a rendszeres szex nem azonos a megváltással. Azon gondolkodtam, hogy akkor mi vagyok én valójában. Ember vagyok-e egyáltalán. Negyvennyolc évesen, értő korom legvégén még állásom is volt, kis pénzem is. Amire szükségem volt, azt meg tudtam fizetni, de Beatrixon kívül nem vágytam semmire. Arra gondoltam, valószínűleg sokkal mélyebb és kifejezhetetlenebb a perverzitásom, mint amit pénzzel megvehetnék. De hát mi lehet ennek a perverzitásnak a lényege?, töprengtem. Rémítő lehetőség volt, hogy talán halálpornóra volna szükségem a kielégüléshez és megnyugváshoz. De a dark weben felkutatott kínzási jelenetektől, szexuális csonkolásoktól hányingerem támadt, és hánytam is. Az állatokkal lefolytatott nemi aktus sem izgat fel. A lovak, marhák, birkák, amiket ezekben a klipekben olyan lelkes önkívületben dugnak, érdektelenek voltak (bár egy tohonya mozgású, elhízott öszvér nem volt éppen ellenszenves). Arra jutottam, ez sem az én világom. Az én világomra még nincs szó. A feladatom pedig az, hogy ezt a szót megalkossam, és kimondjam. Tudom, hogy egyelőre nem vagyok felkészülve arra a bizonyos dologra. Ha felkészültem, akkor pontosan tudni fogom azt is, hogyan érhetem el, és hogyan élek azontúl.

Miután a feleségem elhagyott a villanyszerelőért, tényleg rosszul éreztem magam. Annyira, hogy megfordult a fejemben, keresnem kéne valami kis karizmatikus szektát. Ott talán segítenének rajtam. Persze úgy, hogy az ember eleve elutasítja Isten létét, nevetséges gondolat volt. Így az összes általam ismert menekülési útvonalról be kellett látnom, hogy számomra járhatatlan. Lehet, gondoltam akkor egy másodpercig, hogy éppen ez az állapot a teljes szabadság. De ezen meg röhögnöm kellett. Még arra is képtelen vagyok, hogy megőrüljek. Az elmém teljesen tiszta, hiányzik belőlem a téboly mágikus lehetősége.

Miután a feleségem a Gusztival megszökött, végigzongoráztam magamban, van-e bármi, ami még az élethez köt. Például, hogy szeretem-e ezt a kilencvenháromezer négyzetkilométert. Arra jutottam, hogy nem, egyáltalán nem szeretem, noha nem is utálom, csak hidegen hagy. Vagy szeretem-e a művészetet? Érdekel-e a környezetvédelem? A fölmelegedés, az invazív fajok, a menekültáradat, a legújabb járványok vagy az egyre csak növekvő szegénység? A jövő, úgy általában az emberiség jövője? Volna-e kedvem bármit tenni ennek a jövőnek az érdekében? Van-e bennem részvét a szenvedők iránt? Szeretem-e egyáltalán saját magamat? Akkor beláttam, hogy bennem csak nemleges válaszok, tagadások és elutasítások léteznek. Nincs semmi olyasmi, amire határozott pozitív választ adhatnék.

Nagy szerencse, hogy nincs gyerekem. Négy abortuszban voltam érintett, és mindannyiszor megkönnyebbültem, amikor az ájult nőt hordágyon kitolták a műtőből. Belegondolni is rossz, mit kezdtem volna a gyerekekkel. Hogyan gondoztam volna, mit taníthattam volna nekik? Hogyan tartottam volna el őket? Sehogy és semmit és semmire. Sokkal valószínűbb, hogy bántottam volna a gyerekeimet, ahogy bárkit tudnék bántani. Nem is akárhogy. Idegesítettek volna azok a gyerekek. Zavartak volna. Az ilyen emberek, mint én, jobban tennék, ha nem szaporodnának, örökre lemondanának a gyerekcsinálásról. Az ilyen emberek számára a gyerek átok, nem áldás. A gyerek, akit hozzám hasonló emberek hoznak a világra, továbbörökíti a bestialitást, ő maga is szörnyeteggé válik. Nincs elég önfegyelem és belátás azokban a hozzám hasonló egyedekben, akik szinte ontják, fröcskölik a világra az utódaikat, amely tettükkel saját magukat és a világot is a lehető legsúlyosabban büntetik és terrorizálják.

Mozdulatlanul fekszem. A számban kátrányíz, a testem a fejem búbjától a talpamig teljesen elzsibbadt. Próbálok megfordulni. Zajt hallok a bejárat felől. Karistolást a záron, kulcscsörgést. Anyám jött meg, sosem talál bele egyből a kulcslyukba. Egy részeg vandál sem csinálna ekkora zajt. Előre tudom, hogy hozott két bécsi kockát. A konyhában majd kicsomagolja, és az egyiket állva magába tömi. Ha jön, mindig bécsi kockát hoz, pedig tudja, hogy mennyire utálom a bécsi kockát, hogy megy tőle a hasam. Meghánytat, megfosat. Ezek a bécsi kockák valódi merényletek ellenem. Bécsi kocka. Volt már ebből üvöltözés, kiabálás, ajtócsapkodás, elrohanás, minden. Elmondtam ezerszer, hogy gyűlölöm a bécsi kockát. Mégsem jegyzi meg. Én meg persze a végén mindig befalom a bécsi kockát, csak hogy vége legyen már.

Még mindig az előszobában topog. Kifújja az orrát, szerencsétlenül köhögcsél, nyög. Mindenféle hangokat ad, hogy jelezze, itt van, megérkezett. Miután fél lábon ugrálva lekínlódja magáról a magasított sarkú cipőjét, belebújik a magával hozott veddfelkébe. Áltapintatosan, harisnyában, lábujjhegyen oson végig a folyosón a konyha irányába. Megáll hallgatózni a szobám előtt. Kicsi szívem, suttogja elhaló hangon, hoztam kaját. Halkan be is kopog. Hangosan nem mer. Az ajtón át is érzem a vécéillatosítóhoz hasonlító szpréjének szagát. Ez az illat megfáradt, törődött öregnő-szaggal keveredik. Én meg túlságosan érzékeny vagyok az erős szagokra, bűzökre, illatokra. Gyerekkoromban ugyanez az illat még friss volt, és harsány. Amikor nagybetegen otthon feküdtem, és ő ebédidőben hazaszökött hozzám a munkahelyéről, ez az illat volt az egyetlen menedékem. Ez az illat az áttetsző kék kendőjéből, almazöld blúzából és rózsaszín tenyeréből áradt.

Megáll a gardrób előtt, kinyitja az ajtaját. Kiszedi az odadobált szennyesemet, bepakolja a tiszta ruhát. Megfordul a sarkán, recseg a parketta, a konyha felé indul. Hallom, a szél csapkodja a vécé ablakát, kora tavaszi este van, esetleg október közepe. Tudom, megpróbálja kitalálni, jelekből kikövetkeztetni, itthon vagyok-e. Ha teljes a csönd, arra következtet, hogy itthon vagyok. Ha üres a lakás, mindig van valami kis zörej. A szobámat akkor is zárva tartom, ha elmegyek. Már nem kísérletezik azzal, hogy a kilincset nyomkodja. Miután a feleségem elhagyott, újfajta viselkedési szabályokat vezettem be. Elhatároztam, hogy borsot török anyám orra alá. Lecseréltem a zárakat, még reteszt is felszereltem, nehogy rám törje a bejárati ajtót, vagy lakatossal akarjon behatolni. A retesz lötyögősre sikerült, de biztonságérzetet adott. Zárakat szereltem fel a fürdőszoba ajtajára meg a vécére is. A szobám ajtaját is megerősítettem. Deszkát meg szegeket készítettem oda, hogy szükség esetén végleg elzárkózhassak a külvilágtól. Főként pedig anyámtól. Később persze kikönyörögte, kizsarolta, hogy újra saját kulcsa lehessen. Egy gyönge pillanatomban engedtem is neki, amit később sokszorosan megbántam.

A spájzban csinál valamit. Összekoccannak nagyanyám döglött befőttjei. Abban bízom, hogy nem akar még lezuhanyozni is, hogy minél hamarabb hazamegy. A konyhában szöszmötöl. Nekiáll elmosogatni az amúgy is tiszta tányérokat. Csörömpöl a poharakkal. Ha itthon vagyok, és alszom, erre a zajra biztos felébredek. Természetesen meg sem pisszenek, nem adok életjelet. Ha néhanapján megsajnálom, alsógatyát veszek, és kimegyek hozzá. Pár napja is kimentem. Most nem fogok. Hallom, ahogy a vágódeszkát leveszi a polcról, és a magával hozott késsel kis katonákra vágja a rántott húst. Aztán a kést leöblíti, visszacsomagolja a konyharuhába, és elrakja a szatyrába. Nekem, mióta a feleségem a villanyszerelővel megszökött, nem lehet késem, csak villám meg kanalam. Akkor, kilenc hónapja tényleg elég vacakul éreztem magam, de hát bárkinek lehetnek zavarodott időszakai, problémás megnyilvánulásai. Néha nem az esze mozgatja az embert. Persze késem most is van, a szekrény tetején, oda nem tud fölkapaszkodni. Anyám szerint akkor törtem-zúztam mindkét lakásban, mentőt kellett hívni rám, és leinjekcióztak. Erre nem emlékszem. Szerintem ezt csak úgy kitalálta, hogy lelkiismeret-furdalásom legyen, hogy kedvére pesztrálhasson. De lehet, hogy mégis így volt. Azóta már semmi bajom, és ez az állandó felügyelet az idegeimre megy. Változó, hogy mit engedek neki, mit nem. Ez tőle függ, a viselkedésétől meg a hangulatomtól. Felnőtt ember vagyok, a saját életemet szeretném élni. Ne bánjon úgy velem, mint egy csecsemővel! Ezt mindig elmondom neki. Mikor a feleségem azért a Guszti nevű villanyszerelőért elhagyott, annyira idekapott, már naponta kétszer is megjelent. Ezzel csak fokozta a szenvedésemet. És pár napja megint a régi nóta, naponta fölugrik, szimatol. Mintha ugyanúgy aggódnia kéne az életemért, mint akkor. Mintha ugyanolyan válságos állapotban lennék. Pedig nem. Idáig tartott köztünk a megnemtámadási szerződés.

A felmosófej csaffogását hallom, ahogy bő vízzel, felületesen tisztítja a követ. Látom magam előtt, amint görcsösen markolja a felmosó nyelét, a térde recseg-ropog, a combja remeg az erőfeszítéstől. Amint lehajol egy makacs koszért, feltárul impozáns seggvilága. Úrinőruhákban jár, de nálam átvedlik egy szutyok cseléddé. Szerintem a lakás rendezett, normális, lakályos. Szerinte disznóól. Szamárfészek. Szerinte a lakásom ásványi természetű, míg az övé növényi, és jó lenne, ha az enyém is inkább növényi természetű volna, mint ásványi. Ezt a szöveget még kezdő ezoterikus korszakából hozta valami klubból, ahol egy kretén szobatudós előadásait hallgatta. Csak azt nem tudom, mitől növényi az ő lakása, amikor szárad a rododendron, kókadozik a pletyka, a fikusszal meg a milljom kiskaktusszal tüzet lehetne rakni. Továbbá, anyám szerint, káros sugárzású vízerek miatt arrébb kéne tolnom az ágyamat. A feng-shui szerint a szekrény meg az asztal is teljesen rossz helyen áll, és a zongoraszék sem maradhat az ablak alatt. Így balszerencsét meg rontást, súlyos betegséget idéznek elő.

A vécékagylót súrolja, nyúzza egy fém dörzsikével, ahogy tegnap meg tegnapelőtt is. Mintha egy elefántcsorda járna föl hozzám szarni. Sokszor elmondtam neki, semmi szükségem nincs rá. Ha bármilyen ügyem van, egyedül is el tudom intézni, a problémáimat meg tudom oldani. A modern társadalom automatikusan működik. Beszédre sincs szükség. Aki a nevét le tudja írni, már sínen van. Nagyjából minden elintéződik önmagától. Megy, mint a karikacsapás. A közlekedési rendszer, a csekkek befizetése vagy figyelmen kívül hagyása, az orvosi ellátás szinte gombnyomásra történik. Ha venni kell lefolyótisztítót, ha felszólító levelet hoz a postás, ha szükségessé válik a zárcsere, mind szinte varázsütésre történik. Az embernek csak a kisujját kell megmozdítania. Bizonyos hivatalokba néha muszáj elmenni, az igaz, az előadónők előtt komoly pofával megjelenni, iratpótlást, fellebbezést aláírva benyújtani. Bármit mondanak, arra bólogatni. Bizonyos kérdések hallatán pedig tanácstalanul magam elé meredni. Anyám az állandó tolakodásával csak összegabalyítja a dolgokat. Félórákon át fecseg az ügyintézőkkel, mindenféle oda nem illő dolgokkal hozakodik elő, végül kitessékelnek bennünket az összes irodából, és semmi sincs elintézve. Igaz, ha egyedül állok a hatóságok előtt, gonoszkodva bámulnak a képembe, kötekszenek velem, megrovóan hümmögnek, és mindig ugyanazokkal az értelmetlen kérdésekkel zaklatnak.

Hogy miből élek valójában?

Van-e párkapcsolatom?

Miért nem tudok a legegyszerűbb kérdésre sem válaszolni?

Ha anyám is elkísér, ő válaszol helyettem. De sosem arra, amit kérdeznek. Mindig előad valami teljesen összefüggéstelen zagyvalékot, amit egyáltalán nem értek. Sokszor vagyok úgy, hogy teljesen elvesztem a fonalat, csak tippelgetek, hogy mit akarnak tőlem. Ilyenkor a mimikából, a testtartásból, a beszéd színéből és hangerejéből próbálok következtetni, hogy miről lehet szó. Ez értő koromban sem volt sokkal másképp. Nem voltam könnyebb helyzetben akkor sem.

Most, ebben a zűrzavaros életben azért mégis létezik néhány búvóhely, ahol lekucorodhatok, védett vagyok, ahol sem segíteni, sem bántani nem akar senki. Ahol nem leselkedik semmiféle veszély, és kipihenhetem magam. Ahol időt nyerhetek. Ahol szinte elhanyagolható mértékű a gravitáció, és semmit sem muszáj megtennem. Ahol még az anyám sem talál rám. Anyám viszont menthetetlen. Gyakran mondogatja, hogy a közgazdasági és postaforgalmi technikumban ő volt a legszebb lány. Szeretett volna gyerekorvosnak tanulni, de nagyanyám nem engedte. Érettségi után szövőgyárban dolgozott, aztán cukrászdában volt felszolgáló és kézilány. Akkor jött egy pomádés ficsúr, egy menő csávó, egy hanyag nyakkendő-fetisiszta. Megtermékenyült a petesejt. Ősrobbanás, apokalipszis, és megszülettem, apám meg tovább járta a végtelenített spermatáncát. A kisvárosi éjszaka királya volt a hegyes orrú lakkcipőjében és a trapéznadrágjában, ahogy a régi fényképalbumunk képein látható. Anyámmal ketten maradtunk. Nem érzek sem részvétet, sem gyűlöletet senki iránt. Nincs mit megbocsájtanom. Sem apám, sem anyám nem tudott úgy kilépni a saját világából, ahogy én ki tudok. Nekik fogalmuk sem volt, hogy léteznek kijáratok, nem is kerestek ilyet soha. Ez az ő problémájuk. Erre csak megvonom a vállamat. Köpök egyet. Semmi sem kényszerít, hogy részt vegyek a történetükben, és válaszokat keressek az ő miértjeikre. Az ő történetük számomra nem bizonyít semmit. Nincs tanulság. A semmiből lett valami, és majd szépen elvész a semmibe.

Hallom, ahogy teljes testsúlyával lerogy a konyhai fotelbe, fáradtan liheg, rágyújt egy cigire. Köhögni kezd. Ebből tudom, hogy hamarosan távozik. Ha beszélni akarnék vele, most kéne kimennem. Miután elszívta a cigijét, és kiköhögte magát, teljes csönd lesz. Mindig halkabban távozik, mint ahogy jön. Kitérő egyenesek vagyunk, nincs számára olyan mondanivalóm, amit ezerszer el nem mondtam már. Örülök, hogy él és egészséges, maradjon is így, ez minden. Megérzem a levegőben azt a láthatatlan sárga ködöt. Mindjárt ugrani fogok.

Összetéveszthetetlen ez a szag, nem is mindig kellemetlen. Mustár, szegfű és talán távoli bozóttűz illata keveredik benne. Máskor meg rotyogó csontenyv vagy égő fém füstjét érzem. Most csúcsformában vagyok, mély levegőt veszek. Olyan, mintha párkányon egyensúlyoznék, ahonnan bármikor elrugaszkodhatok, hogy madártávlatból nézzem a városi háztetőket.

Ugrás.

Az utca. Életem legfontosabb utcája, a Bajcsy. Ma nincs szerencsém. Inkább vágytam a MÁV-szabadterületre, a szabadon burjánzó dudvás terep közepén meghúzódó bódémba, második otthonomba. Olyan hely az, mintha máris kipusztult volna az emberiség. Az utca más. Láthatatlan, de mindig jelen lévő fenyegetés. Mindenütt emberek, ameddig a szem ellát. Kijelentéseket tesznek, mindenfélét mondanak egymásnak, vagy csak úgy maguknak. Megfogalmazzák a gondolataikat és a véleményüket egymás anyjáról és feleségéről, úgy általában a női testről. Nem mindig hízelgő hangsúllyal. A férfitestről kevesebb szó esik az utcán, ha mégis, akkor mennyiségek és arányok kerülnek szóba. A trolik, buszok, autók és villamosok emberhússal töltött Faraday-kalickák. A Faraday-kalicka belsejébe nem hatol be a gyorsan változó elektromos vagy mágneses tér. A benne lévő hús és vér védve van ezektől a hatásoktól. Menj arrébb, mondja egy sötét árnyék. Alig van időm, hogy odébb lépjek. Az utca nagy tanító. Arra ösztönöz, hogy mindenki lépjen arrébb. Aki mégsem lép arrébb, az megtanulja, hogy máskor tanácsos lesz arrébb lépnie.

Ahogy így megyek, érzem, hogy mosolygok. Azt gondolom, nem vagyok túlságosan jellemes vagy becsületes ember. Bátor sem vagyok. Nagy szerencséje a világnak, hogy nem lettem hivatalnok vagy politikus, így viszont veszélyt jelent rám minden hivatalnok és politikus. Muszáj néha kijátszani a gravitációt. Kicsit rosszak az idegeim. Nem bírom az erős megterhelést, könnyen pánikba esem. Olykor hajlamos vagyok primitív reakciókra. A mozgás viszont soha nem fáraszt. Képes vagyok bármennyit mozogni.

Anyám ma bosszúból nem hagyott pénzt a hűtőn. Ha kimentem volna hozzá, akkor hagyott volna, de nem volt kedvem felvenni az alsógatyámat. Biztosra veszem, hogy benézett a hűtőbe is. Láthatta, hogy a tegnapi meg a tegnapelőtti kaját se ettem meg. Anyám szerint, amikor a feleségem elszökött Gusztival, hetekig őrjöngtem, késsel fenyegetőztem. Vádaskodtam, mocskot szórtam mindenkire. Főleg őrá. Lökdösődtem az utcán is, megijedtek tőlem az emberek. Ő is félt. Szégyellni való és felesleges dolgokat csináltam.

A Gólyakalifához érek. Mikor utoljára itt jártam, hagytam magam mögött egy jó adag keserűséget és reményt. Ez a sok rossz most megint rám talál, visszaszivárognak belém a múltkori kínzó érzések. A teraszon egymagában ül egy jól öltözött idős férfi. Valahonnan ismerős, de nem tudom, honnan. Találkozik a pillantásunk. Az a kellemetlen érzésem támad, hogy ismer engem, és többet tud rólam, mint amennyit szeretném, hogy bárki is tudjon. Provokációnak gondolom, hogy néz. Egyelőre nem teszek lépéseket. Az ösztöneim azt súgják, jó lesz óvatosnak lenni. Megállok a Gólyakalifa bejáratánál. Ismét az idős férfira pillantok. Engem néz. Kézjelekkel mutatom, hogy kérek egy cigarettát. Barátságosan magához int, és megkínál. Ugye, nem ismer meg?, kérdi. Sejtelmem sincs, mit akarhat, nemet intek a fejemmel. Míg a cigit elszívom, párszor elsétálok a Gólyakalifa bejárata előtt. Az öreg mindvégig jóindulatú érdeklődéssel figyel. Én is szemmel tartom őt. Kevert zaj hullámzik az utcán, talán ezzel kezdeném, ha mégis megírnám a történetemet. Egy zúgásból annyi minden következik. Tudatosítani kell, hogy ha az utcára lépek, nyíltan ellenséges világba lépek ki. Bármi megtörténhet, meg annak az ellenkezője is, és meg is történik. Itt van még az állandó bűz és a hangerő kérdése. A kialvatlanságom miatt mindez sokkal elviselhetetlenebb. A fülem zúg, folyton szédülök. Kísérleti jelleggel behunyom a szemem és befogom a fülem. Ettől a szédülésem valóban csillapodik. Ha az ágyamban, a hupli mélyén fekszem, és a fejemre szorítom a kispárnát, a nagypárnát, sőt a pokróc egy részét is, az az utca morajlását kissé tompítja, a belső zúgást viszont a sokszorosára növeli. A belső zúgás olyan, mintha egy láncfűrész élő csontot szelne ketté. Az utcai bűz és a hangerő mindig felkészületlenül ér. A városi zaj majdnem teljesen maga alá temeti a belső hangokat. Ezzel meg kell tanulnom együtt élni. Ha majd az állam elveszi tőlem a lakásomat, ha kipenderítenek, vissza anyámhoz, a régi lakásba semmiképpen nem megyek. Nem fogadom el, a leghatározottabban elutasítom ezt a lehetőséget. Biztosra veszem, hogy az utcára kerülök, bele a zaj kellős közepébe. Ez középtávon elkerülhetetlen. Semmit sem tehetek ellene. Korábban arra gondoltam, hogy majd a vasútállomáson vagy fűtött lépcsőházakban húzom meg magam. A szeméttárolóba nem mehetek, ott már lakik egy mocskos, büdös hajléktalan. Lesz egy jó szatyrom, abban tartom a holmimat. Elhagyatott garázsokban is lehet elég hely, az igénytelennek megteszi. Nyaranta parkokban is elalhatok. Még jobb kint a MÁV-szabadterületen, a bódéban. Sokat leszek levegőn. Kedvemre lélegezhetek.

Az öreg faszi a kocsma teraszán telefonon beszél valakivel, lassan a sörébe kortyol. Magamban fényestekintetű professzornak nevezem el. Megint rám pillant. Mosolyogva igazgatja a pöttyös csokornyakkendőjét, ami akár a védjegye is lehetne, vagy különös ismertetőjele. Úgy érzem, az elkövetkező percek rendkívül fontosak lesznek, talán még az ég is kettéhasad. De nem történik semmi, csak a zajszint fokozódik. Nem értem, a hívő lélek hogy képes ebben a lármából a személyes isten hangját kihallani. Pókerarcú istenség lehet az, akit maga elé képzel, egy humorista vagy egy játékfüggő. Ez a város már leégett párszor a történelme során, a levegőben még mindig ott vibrál a régi vészkolompok zengése. A szirénázás, úgy látszik, lelki igény. Akkor is, ha semmi sem indokolja. Egyfajta istenélmény. Erre mondja a köznép, hogy mennek a zsaruk sörért. Kíváncsi vagyok, a fényestekintetű professzornak mik a szándékai velem kapcsolatban, hajlandó volna-e fizetni egy pohár rizlinget. Ezzel a helyzettel kezdenem kéne valamit.

Kicsit lejjebb sétálok az utcán, a DM-ig, itt éjjel-nappal erős a wifijel. Ellenőrzöm az üzeneteimet. Nincs egyetlen üzenet sem. Eddig vagy harminc levelet írtam Beatrixnak, de még egyszer sem válaszolt. Mégis tudom, hogy egyszer válaszolni fog. Azt hiszem, megmozdult benne valami irányomban, akart is válaszolni, de nem találta a megfelelő szavakat. Türelmes vagyok, ki fogom várni, hogy válaszoljon. Csak annyi kell, hogy végre megnyugodjon, és újra elkezdjünk beszélgetni. Ha vissza akar jönni hozzám, akkor először is egy hosszú beszélgetésre lesz szükség. Tisztáznunk kell, mit rontottunk el a házasságunkban, és hogy ezentúl mit kéne máshogy. Most nyilván még fél. Gondolkodási időre van szüksége. Nem tudja, hogy csinálja vissza ezt a buta lépést, hogy kilenc hónapja megszökött a villanyszerelő Gusztival. Hamarosan írok neki megint, és felvetem a lehetőségét egy személyes találkozónak. Ez jó gondolat. Megbeszélhetjük a visszatérésének a módját, és pontról pontra ismertetem a feltételeimet. Természetesen visszafogadom, bármikor hazajöhet. Nagyon fog örülni, mikor elmondom, hogy nem gördítek akadályokat a hazaköltözése elé. Csak pár apró dologban kell dűlőre jutnunk, és aztán tiszta lappal újrakezdjük az életünket. Ne rakosgassa örökké a dolgaimat egy másik helyre, mert megőrülök. Soha nem találok semmit, és ha nagy nehezen megjegyzem a dolgaim új helyét, akkor ne pakolja át megint egy másik helyre, ahol megint nem találom. Főleg ne mondja azt, hogy két centivel rakta csak arrébb azt a valamit, hogy a port letörölgesse. Ha valamim két centivel arrébb kerül, már nem találom. Nem ott volt, nem oda tettem, nem az a helye.

Ebben az áthatolhatatlan zajtengerben újra a Gólyakalifa előtt állapodom meg. A környéken egyszerre szólal meg több üzlet riasztójának hangja. Úgy érzem, gyilkosok járnak az utcákon. Az összes légkondi egyszerre zúg, motorok bőgnek. Fontos delegáció konvoja repeszt el az úton, vijjognak a rendőrautók, kényszeresen dudál a sok sofőr. Itt mindennek a létező legteljesebb csöndben kéne történnie.

A feleségem, mikor lelépett Gusztival, ismeretlen helyre távozott. Hiába mentem el a munkahelyére, a Kodály Zoltán utcai óvodába, először letagadták, hogy egyáltalán valaha is ott dolgozott. Aztán amikor nem tágítottam, bevallották, hogy kilépett, máshova ment dolgozni. Azt nem mondták meg, hogy hova. Álltam a kerítésnél, és követeltem, hogy mondják meg, hol találhatom a feleségemet. Az összes óvodás gyerek kiözönlött az udvarra, mind egyszerre sírtak és kiabáltak. Az óvónők meg üvöltöztek velem, hogy takarodjak onnan, és hogy aljas féreg vagyok. Akkor már a gyerekek is ocsmány szavakat kiabáltak felém, és kis kődarabokkal hajigáltak. Eljöttem, de megígértem, hogy még visszatérek. Amikor annyira rosszul voltam, végigjártam az összes környékbeli óvodákat és bölcsődéket. Próbáltam bejutni, de a kapuk zárva voltak, csak a kerítésen túlról kémlelhettem befelé. Ott, ahol magas kőkerítés vette körbe az intézményt, igyekeztem fölkapaszkodni a fal tetejére, föltornázni magam, hogy beláthassak. Néztem, hogy vidáman kergetőznek, játszanak a kicsik. De a feleségem egyik helyen sem tűnt föl. Amikor az óvónők észrevettek, kiabálni kezdtek, hogy azonnal menjek onnan, mit leskelődök. Hívni fogják a rendőrséget. Hiába próbáltam elmagyarázni, hogy csak a feleségemet keresem, aki szintén óvónő, a vége mindig az lett, hogy tényleg arra kanyarodott egy rendőrkocsi, igazoltattak, felírták az adataimat, és elzavartak. Én az alatt a két év három hónap házasság alatt mintaférj voltam, a tenyeremen hordoztam Beatrixot. Lestem minden kívánságát. Sosem tettem fel kérdéseket. Nem cirkuszoltam, ha más férfiakkal találkozott, nem nyomoztam utána. Nem követtem ezekre az útjaira. Nyíltan csinálta. Mindig őszintén elmondta, hogy most ezzel vagy azzal elugrik ide vagy oda. Moziba megy, vagy vacsorameghívást kapott. Úgy voltam vele, ha megtiltanám ezeket a kis kitérőket, akkor elveszíteném, én pedig nagyon szerettem. Nem akartam elveszíteni. Gondoltam, majd lehiggad, megnyugszik, kitombolja magát. Belátja, hogy én vagyok az, akivel érdemes leélni az életét. Ha két-három napra, maximum egy hétre eltűnt, és nem adott hírt magáról, akkor sem emeltem panaszt. Még anyámnak is hazudtam, csak hogy fedezzem ezeket a kilengéseit. Mikor ezekről az útjairól fáradtan és viharverten hazatért, mindig olyan rossz szaga volt, valami megnevezhetetlen bűzt hozott magával. És minél tovább maradt el, annál büdösebbnek éreztem. Hiába fürdött és tusolt naponta kétszer, ez a szag még napokig rajta maradt. Azután, hogy elment Gusztival, a szakállas villanyszerelővel, jó ideig hittem, hogy nemsokára hazajön. De nem jött. Köd előtte, köd utána. Egy óvónőtől többet várna az ember.

A fényestekintetű professzor kiitta a poharát, távozni készül. Mintha intett volna a fejével, hogy kövessem. Bár lehet, hogy csak képzeltem. Adok neki néhány lépés előnyt, egy kis haladékot, és a nyomába szegődöm. Nem szeretném, hogy észrevegyen, mielőtt bármi történne. Huncut kis öregember ez a professzor, pontosan tudja, hogy követem. Nem azért, hogy a magányát enyhítsem. Egy titokzatos sugallat kényszerít. Talán mutatni akar valami fontosat. Az ilyen magányos és boldogtalan öregemberek általában teletömik magukat mindenféle gyógyszerekkel, marokszám tömik a szájukba a sok színes pirulát, amiről azt sem tudják, mire való. A rengeteg mellékhatásról fogalmuk sincs. Lenyelnek egy fél kiló tablettát, aztán úgy érzik, övék a világ, és jogukban áll efféle sugallatot közvetíteni a gyanútlan emberek agyába. Én kőkemény gyógyszerellenes vagyok, amiért anyám nagyon haragszik. De engem nem érdekel. Fontos, hogy az ember kémiai szerek nélkül gyógyuljon meg.

Már csak egy lépés választ el a fényestekintetű professzortól.

Émelyítő húgyszag.

Ugrás.

Kora reggel valami kis cirkalmas szellő bújik a szövetkabátom alá, libabőrös lesz tőle a hátam. A felhők jobb oldala aranyszínű. Két szelíd lófej sodródik a fák fölé, lóverseny az égen. A magassági légörvény üzenetei, egymást semmisítik meg.

Azon a dűlőúton ballagok a MÁV-szabadterület belseje felé, amelyet a kóbor macskák tapostak ki. Ezen kívül vannak más útvonalak is. Van a rókaút meg a madárút. A madarak tipegnek, a rókák osonnak, a kóbor macskák lapítanak vagy settenkednek. A hangulatom dönti el, melyik csapáson közelítem meg a bódét. A MÁV-szabadterület olyan, mint egy észrevétlen szakadás a téridő szövetén, nem része a világnak, amelyben rejtőzik. Valamikor a része lehetett, de már nem az. Itt a gravitációs hatás is sokkal enyhébben jelentkezik, szinte szökdécselve haladok előre, mint Armstrong a Holdon. Felszökkenek, és vagy három méterrel odébb ér talajt a lábam. Semmi megerőltetés, semmi kudarcélmény. Ha akarnám, levághatnám az ösvény értelmetlen kanyarjait, amit a kóbor macskák jártak ki, mehetnék légvonalban is, de én szigorúan követem ezeket a kacskaringókat, tiszteletben tartom a körzet szabályait. A MÁV-szabadterület talán egy óvatlan pillanatban keletkezett, amikor senki sem figyelt oda. Elkorhadt talpfákon keskeny nyomtávú sínpár szeli át a hepehupás mezőt. A MÁV-szabadterület létezése első pillanatától rozsdaövezet. A magas fűben betontörmelék, egykori gépek szétdobált alkatrészei, fogaskerekek, hidraulika, csavaranyák. Az egész területet vad bozót nőtte be. Bent, a zóna legmélyén egy rozsdás lemezbódé vár. Egykori szerszámraktár, az iparizöld olajfesték lepattogzott róla, az ősi graffitiket is kiszívta a nap. Már alig kivehetők.

Van nálam egy üveg rozé, a bódé küszöbére telepszem. A számhoz emelem az üveget. Könnyű reggeli mámor bizserget, kivételesen cigarettám is van. Még valami könyv is dudorodik a szatyromban. Úgy rémlik, ezt a könyvet a munkaügyi hivatalban tett látogatásom óta hurcolom magammal. A nő, Körössényi Antalné, az ügygazdám, általában sokáig bámulja a monitort, és hitetlenkedve morog. Rosszallóan hümmög. Ingatja a fejét. Maga évek óta nem fizet adót, szokta mondani. Hosszú ideje élősködik a társadalom nyakán. Ez nagy baj.

Kicsi vörös rókaorr szimatol az éles fűszálak közt. Ismerem már ezt a rókicát. A múltkor szemérmetlenül ideszart nekem a bódé mellé. Közben szemmel tartott. Ügygazdám, Körössényiné, széles vállú, nyilván gyerekkorától járhatott úszni. Talán fogdosta az edzője, lehet, meg is erőszakolta. Sosem kapott ingyen semmit, és egyetlen hibája sem maradt büntetlenül. Mindenért meg kellett küzdenie. Az ilyenek első pillanattól, amint rám néznek, gyűlölnek. Alacsony származású. Én is alacsony származású vagyok. Vele értő koromban sem tudtam együttműködni. Ő a hivatal kérlelhetetlen inkvizítora. Államilag szentesített hatalma van a létezésem fölött.

Már ahogy a macskaútra léptem, elkezdtem a férfi intimtornámat. Gondosan ügyelek rá, hogy miközben a gátizmomat összehúzom, a hasizmom laza maradjon. A kicsi róka sietség nélkül sétál el a bokrok irányába, rám se pillant. Az intimtorna során a végbélizmok is megfeszülnek, a herék felemelkednek. Ez benne a lényeg. Erre irányul a napi száz feszítés és elernyesztés. Rendőrnemjárta terület ez, biztonságiőr-mentes lakatlan sziget. Itt nem a közrend érvényesül. Mások a szabályok. Nem emberi törvények uralkodnak.

Körössényiné irodája szűk, levegőtlen, túlfűtött. De ez csak engem zavar. A hivatalban a falak papírvékonyak, a szomszédos irodákból minden behallatszik. Egy felesleges gramm sincs ezen az asszonyon, egy csöpp háj se. Nincs rajta mit fogni. Ebben a fontos intézményben egy pillanatra sem lanyhulhat a figyelmem. Anyámmal együtt várakozunk az ügyféltérben, a kijelzőt bámuljuk, mikor jelenik meg a sorszámom. Ettől megfájdul a fejem. Ez másfél óra sorvadás anyám oldalán, aki végig nyög, szenved és szuszog. El tudom intézni egyedül is, anyuka, mondom mindig. Menjél haza! Azt válaszolja: nem! Ha a munkaügyi hivatalban végeztünk, mindig sokkal gyöngébbnek érzem magam, mint amikor érkeztünk.

Van egy időszak tavasz elején, amikor a MÁV-szabadterület azt játssza, hogy ő egy virágos rét. Gyűlölöm ezt az időszakot. Szeretnék máshol lenni. Egy falusi kiskocsma teraszán, vagy akár a munkaügyi hivatal irodájában, Körössényi Antalné Ibolyával.

A langyos, áztató esőtől nedves süppedékekből fojtó illatok párállnak. Szemmel látható, ahogy a természet kiáramlik a föld mélyéből. A madárcseresznye és a csipkebokor még csak nem is virágzanak, ezek az őszi, téli csemegéim a MÁV-szabadterületen. Szeretek mindent megkóstolni, a számba venni, ha keserű, kiköpöm. A fenyő friss hajtása finom, citromos, savanykás. Anyám csúfolt úgy gyerekkoromban, hogy csorba csík, minden szarba belecsíp. Én meg fél lábon ugráltam, és azt kiabáltam, hogy nem hallom, nem hallom, rádióba hallgatom.

Amikor a feleségemre rájött az aggódás, mindig azzal csitítottam, hogy ne féljen, lesz pénzünk, szerzek, amennyi kell, lesz minden, amit akar. Utazgatni is fogunk. Ketten bejárjuk a világot. De akármit is mondtam kínomban, Beatrix haragudott, sírt. Kiabált, hogy csak ígérgetek, ő meg kifut az időből, és mellettem fog tönkremenni.

Mélyeket lélegzem. Az intimtornám kifárasztott, de a végére elértem azt az állapotot, amikor megszűnik a kényszeres gondolkodás. A gondolkodásom úgy szűnik meg, ahogy az öngyújtóból is akkor fogy ki a gáz, mikor már nincs több cigi.

Van egy pont, vagy inkább egy vonal, ahonnan a világ folytatódik, távoli autók suhannak távoli pénzekkel, kihűlt gyárkémények, a messzeségben lakótelepek sejthetők, és nincs ingyen ebéd. Amúgy ez a legnagyobb disznóság, ha másnak nem is, de az ebédnek ingyen kéne lennie. Időnként ráébredek, hogy remek érzés látni a valóságnak nevezett képregényt, akkor is, ha a képek önmagukban taszítanak. Tudom, hogy nagyon sokáig emlékezni fogok a házasságomra. A feleségem gyakran mondta, hogy változzak meg, és egyre kevesebbszer nevetett a vicceimen, egyre ritkább és szárazabb lett a szex. De hogy lehet megváltozni?

Most még a madárcsicsergés is zavar. Túl sokféle, túl hangos, túl erőszakos. A hímek a hangerejükkel harcolnak egymás ellen. Égi dráma. Persze a teljes csönd állapotában az élet sem lehetséges, valamekkora zajra mindig szükség van. Beatrix egy időben arra kezdett panaszkodni, hogy munkából hazafelé jövet követi egy férfi, és ennek a férfinak olyan sátáni a tekintete. A férfi egyszer oda is ment hozzá, és megkérdezte a nevét, meg hogy hol dolgozik. Akkor Beatrix elszaladt. Kijártam elé a megállóba, és láttam a fickót, amint leszáll a feleségem után. Akkor elővettem a bicskámat, megpróbáltam kinyitni, de a sok kosztól meg zsírtól a penge beragadt. Én meg csak huzigáltam kifelé a hüvelykujjam körmével, de nem sikerült kinyitni. Látta ezt a fickó is, és hármunk közül ő volt a legjobban beijedve. Felhúzta a nyúlcipőt, és árkon-bokron keresztül elinalt. Ekkor sikerült végre kiugratni a pengét. Ezt az epizódot én a bátorságom jelének tekintettem, Beatrix viszont azt mondta, nem így kellett volna.

Már csak egy ujjnyi rozé van az üvegben. Még tartogatom. A bódém előtt valami haszontalan gaz dugta ki a földből az első hajtásait. Ezen a mérgezett talajon alig terem valami ehető. Odamászik egy sün egy nagy bogárhoz. Nézi, nézi a sün a bogarat, de nem csinál vele semmit. Térmániás vagyok. Kívánom magam köré a teret.

Az intimtorna egy idő után kifáraszt, pihenésképpen tartok egy kis szünetet, körbejárom a bódét. A menedékem hátsó falán elfelejtett együttesek átrozsdásodott plakátjai, alig kivehető filctollas firkák. „Marilyn Manson”, „KINGDOM”, „Jézus meghalt, de Mária újra terhes”, „Fika Kriszta szopja a faszt”. Hasonló feljegyzések a bódé belsejében is: „My secret garden”, „1999 világvége yeah!!!”, „Game over”. Meg hasonlók. A férfi intimtorna után úgy érzem, mintha kést döftek volna a gátizmomba. Kis kósza izgalom is keletkezik, gyöngeáramú bizsergés. Tulajdonképpen felfoghatatlan ez az egész. Elmondhatom magamról, hogy már nem vagyok fiatal. Amikor annak idején belefogtam az intimtorna-gyakorlatokba, mindjárt az elején rádöbbentem, ha kitartóan folytatom, akkor a végcél nem lehet más, csak a teljes láthatatlanság elérése. Akkor majd nem fáj semmi, és vége lesz ennek a tébolyító ugrálásnak is. Nem látnak majd a cukrászok, a politikusok, a csillagfizikusok, a cigányok. A siketek, a kövérek és az állatok sem. Nem lát majd senki. Még nem vagyok láthatatlan, csak néha. Akkor is inkább csak derengő, áttetsző. Még látnak a hivatalnokok, a zsaruk, a drogosok és a kémek. Lát anyám és az ő udvarlói és barátnői. Nagy élmény lesz úgy élni a világban, hogy nem lát Oszama, se Bódog, se a kurvák, se a színészek, se az utcai járókelők, se orvosok, se milliárdosok, se gyilkosok.

Vérízt érzek a szájpadlásomon. Egy kisebb jelentőségű terv is lehet fontos része a nagy egésznek. Például a napi penzum, legyen szó bármiről. Ha jól számolok, négy vagy öt napja nem volt étel a számban. Friss vagyok, kipihent, kellemes testi érzések. Illetve talán három napja ettem egy fornettis pogácsát, a pékhivatás szégyenét, Oszamáék szervize mellett az aluljáróban. Nem tudom, meddig élek. Régebben egyszer beakadt az a szám, hogy kilencvenkét évig. Kilencvenkét évesen már csak alig hasonlítok majd magamra. Felszínes hasonlóság lesz.

Egy kis girhes szarka billegteti a farktollát a satnya ecetfa tetején. Berzenkedik, fölborzolja a tollazatát, amitől kövér, veszélyes madárnak látszik. Az utóbbi időben kétszer is láttam errefelé témát kereső fotósokat. Az amatőr természetfotósok a zaklató tolakodásukkal el fogják űzni innen a madarakat. A természetfotósok a célzatos fotózgatásukkal mindent elrontanak és meghamisítanak.

Míg a házasságom tartott, gyakran vártam meleg vacsorával a feleségemet. Egyszer pedig kigyulladt és majdnem teljesen leégett a konyha, amikor konyakkal végigöntöttem a saslikot a gázrózsa fölött. A karomról leégett a szőr, és a kardigánom ujja is tüzet fogott. Nagyon büdös lett a lakásban. Próbáltam elmismásolni a dolgot. Kitaláltam egy bonyolult hazugságot, miért égettem ki a konyhát, de Beatrix nem hitte el. A feleségem szerint sokat hazudok, ráadásul teljesen érdektelen ügyekről és dolgokról. Másnapra meg elfelejtem, teljesen mást hazudok ugyanarról. A hazugságaim önvédelmi jellegű hazugságok voltak mindig is. Szükségszerű hazugságok, apró lázadások a teljesen felesleges és értelmetlen szabályok vagy szokások ellen. A legtöbb esetben egyszerűen muszáj volt hazudnom valamit. A hazugság a rossz és kínos érzésekből táplálkozik, és a lebukástól való félelem újabb rossz érzéseket okoz. Nem tudnék pontos statisztikát állítani, milyen arányban maradt tartható egy-egy ilyen hazug állításom, és milyen arányban lepleződtem le. Az ilyen miniatűr bűnbeesések után mindig keletkezett az orromban egy seb. Azt hiszem, a volt feleségemnek hazudtam a legtöbbet, még annál is többet, mint anyámnak. Viszont ezek a hazugságok is inkább csak apró füllentések voltak, nem ártó szándékú aljas hazugságok. Leginkább olyasmi, hogy kimagyarázzam, miért nem adtam fel a csekkeket a postán, vagy hova lett a Száz év magány lapjai közül a kontaktlencsére félretett pénz. Miért nem mentem el ide vagy oda, ahol Beatrix állítólag órákat várt rám. Ha egy kis hazugság véletlenül kiderült, Beatrix mindig botrányt csinált, és kiabált, nekem meg vérezni kezdett az orrom. Minden egyes ilyen alkalommal meg kellett fogadnom, hogy soha többé nem csapom be. Erre meg is kellett esküdnöm. Viszont sokszor alakult úgy, hogy pár percen belül megint csak el kellett kerülnöm az igazmondást, és én nem is haboztam. Beatrix szerint úgy hazudok, mint a vízfolyás. Olyan átlátszóan is. Bennem nem lehet megbízni, nem lehet építeni arra, amit mondok. Ő szeret engem, és ha én is szeretem, sürgősen meg kell változnom. Azt, hogy meg kell változnom, nemcsak a feleségem mondta el számtalanszor, hanem anyám, meg Körössénnyi Antalné is a munkaügyi hivatalban. Meg az a másik nő, a szociális irodában, akinek nem emlékszem a nevére, és még sok mindenki. Az egész világ azt várja tőlem, hogy változzak meg. Hazudhatnám mindenkinek, hogy mennyire szégyellem magam, amiért eddig nem sikerült megváltoznom. Hogy mélyen elgondolkodtam ezen a dolgon, és úgy döntöttem, hogy mostantól teljesen megváltozom. Sőt már meg is változtam. Más ember lett belőlem. Az ilyen valótlan állítások azonban csak arra jók, hogy az ember pillanatnyi lélegzetvételhez jusson, haladékot nyerjen addig, míg teljes mértékben nyilvánvalóvá válik, hogy egyáltalán nem változott egy szemernyit sem. És akkor minden kezdődik elölről. Változz meg azonnal, hallom mindenünnen. Változz meg ebben a szent percben, különben ez meg ez lesz, ilyen meg olyan retorziókkal fogunk sújtani.

Egy kerek felhőcske úgy takarja a napot, mintha odaszögezték volna. A bódé előtti kis padra nem ülhetek, mert az eső, a hó meg a napfény totál elkorhasztotta. Régóta tervezem, hogy összedobok itt egy rendes kis lócát. Faanyag van bőven, talpfák, gerendák meg deszkadarabok szerteszét, már csak egy jó kalapács kéne, és szögek. Azt hiszem, nagy öröm volna összeszerkeszteni egy széket vagy sámlit. Sokkal otthonosabb lenne a búvóhelyem.

Én a feleségemet az életemnél is jobban szerettem. A legfinomabb ételeket is megfőztem neki, amit a Mindenki fakanala című szakácskönyvben leltem (bár szerintem a hagymás-zsíros kenyérnél még nem tudott jobbat feltalálni az emberiség). A Mindenki fakanalából a kétszáznegyvenharmadik oldaltól a kétszáznyolcvanötödikig sajnos hiányoznak a lapok. Az összes sz betűs étel. Ez negyvenkét oldal. Nem tudtam, hogy ennyi sz betűs étel létezik. A feleségem szerint semmi különbség a füllentés és a hazugság közt, mert a céljainkat minden esetben tisztességes eszközökkel kell elérni. Ezt állítólag még az óvónőképzőben tanulta. Beatrix szerint aki hazudik, az lop is. Azt mondta, élete nagy csalódása vagyok. Szerintem viszont jó házasság volt a miénk.

A leghasznosabb mégis az lenne, ha egy hokedlit csinálnék magamnak. A MÁV-szabadterület egyik bejáratánál, a macskaúton láttam ma egy préselt falapot, az jó lenne ülőkének. Csak le kell hajolni érte.

Szúrós vizeletszag csap az orromba.