Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

ELŐJÁTÉK POKOLRASZÁLLÁS

Első fejezet A KÚTNÁL

Második fejezet JÁKOB ÉS ÉZSAU

Harmadik fejezet DINA TÖRTÉNETE

Negyedik fejezet A MENEKÜLÉS

Ötödik fejezet LÁBÁN SZOLGÁLATÁBAN

Hatodik fejezet A NŐVÉREK

Hetedik fejezet RÁHEL

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

JÁKOB

fordította:
Sárközi György

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-310-5 EPUB
ISBN 978-963-678-311-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Die Geschichten Jaakobs

első kiadás: 1930.
az elektronikus változat az 1934. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐJÁTÉK
POKOLRASZÁLLÁS

1.

Mélységes mély a múltnak kútja. Vagy talán feneketlennek kellene mondani?

Feneketlennek még akkor is és talán éppen akkor, ha kizárólag és egyedül az ember az, akinek múltjáról kérdés és szó esik: ez a rejtélyes lény, aki a magunk természetigyönyörűséges és természetfeletti-nyomorúságos létének tartálya, s akinek titka érthető módon minden kérdésünk és szavunk alfája és ómegája s minden szavunkat hévvel és elfojtódással és minden kérdésünket izgalommal telíti. Mert éppen ekkor történik az, hogy minél mélyebben fürkészünk, minél messzebbre hatolunk s tapogatódzunk a múlt alvilágába, az emberinek, történetének, művelődésének kezdeti alapjai tökéletesen megmérhetetlennek bizonyulnak, s mérőónunk elől, bármily kalandos távolságokba gombolyítjuk alá zsinegét, mindig újra és tovább húzódnak vissza a feneketlenségbe. Találóan mondhatjuk itt, hogy újra és tovább, mert kutatóbuzgalmunkkal a kikutathatatlan csalfa játékot űz: látszatmegállókat és úticélokat kínál, melyek mögött, amint elértük őket, újabb múltszakaszok tárulnak föl, ahogy a part járó bolygása sem ér soha véget, mert minden egyes megmászott agyagos föveny-kulissza mögött új távolságok csábítanak új hegyfokok felé.

Így vannak feltételes jellegű kezdetek, melyek bizonyos közösség, néptörzs vagy hitcsalád külön hagyományának ős-kezdetét jelentik gyakorlati-ténybeli értelemben, úgyhogy az emlékezet, ha talán tudja is, hogy a kút mélyének evvel még korántsem ért komolyan fenekére, nemzeti szempontból megnyugodhat s személyes-történeti megállapodáshoz eljuthat efféle ős-kezdet révén.

Az ifjú József például, Jákobnak s a nyájas, idejekorán napnyugatra távozott Ráhelnek fia, azidőben, amikor Kurigalzu, a kosszeus, a négy égtáj ura, Sumir és Akkád királya, Bábel trónján ült, Bel-marudug szívének igen jólesőn, ez az egyben szigorú és buja uralkodó, kinek szakállfürtjei oly művészi elrendezésben sorakoztak, mint egy szakasz jól fölállított pajzshordozó, - Thébában viszont, az alföldön, melyet József «Micráim» vagy pedig Kéme, a fekete ország névvel szokott illetni, őszentsége a jóságos isten, névleg Amun szíve megelégedett s e néven a harmadik, a nap tulajdon fia sugárzott palotája egében a porban születettek káprázó gyönyörűségére; mikor Asszur meggyarapodott isteneinek ereje által s a tengerparti nagy úton, Gazától föl a Cédrushegység szorosaiig királyi karavánok vitték a folyóköz országának udvarai s a fáraó udvara között ide-oda a lapis-lazulit és jelzett aranyat, az udvariasság adóit; mikor az amoriták városai, Beth-Szon, Ajalon, Ta’anek, Urusálim Astartenak szolgáltak, Szikemben és Beth-Lahamában a hétnapos siralom az igazi fiúért, a szétszaggatottért jajdult föl és Gebalban, a könyvek városában, Élt imádták, akinek nem kellett templom és istentisztelet: József tehát, ki amaz országnak, melyet egyiptomiul Felső-Retenunak hívtak, Kenana kerületében lakott, atyja terebintusokkal és örökzöld magyalfákkal árnyas családi tanyáján, Hebron mellett, József, e híresen kellemes ifjú, mert kellemességében anyját követte örökletesen, aki szép és kedves volt, mint a hold, ha teljében áll, és mint Istár csillaga, ha szelíden úszik a tiszta égen, ám ezenkívül atyai részről áldott szellemi javakkal is, melyek révén bizonyos értelemben még fölül is múlta az atyát, - József egyszóval (ötödször és hatodszor nevezzük néven őt és némi elégedettséggel, mert neve titokzatos jelentésű és úgy érezzük, mintha említése mágusi erőt adna a fiú múltba merült, de egykor oly beszédesen-eleven személye fölött) - József a maga részéről egy délbabilóniai városban, Uruban, melyet az ő nyelvén «Ur Kasdim»-nak, «Kaldeus Ur»-nak szokott nevezni, pillantotta meg mindennek, azaz: tulajdon személyes dolgainak kezdetét.

Onnan indult el ugyanis régebbi időben - József nem mindig volt vele tisztában, milyen rég - egy tűnődő és belsőleg nyugtalankodó férfiú asszonyával, akit gyöngédségből szívesen nevezett «nővér»-ének, s más hozzátartozóival, hogy úgy tegyen, mint a hold, Ur istensége és vándorútra keljen, mert ezt érezte a leghelyesebbnek és békétlen, kétellyel telt s megkínzott állapotával legösszhangzóbbnak. Kivonulása, melytől nem lehetett elvitatni az ellentmondás és lázadás jelentés-hangsúlyát, összefüggött bizonyos építményekkel, melyek sértő módon hatottak rá és amelyeket az ama vidéken éppen uralkodó Nimród és földhatalmasa, ha nem is emelt, de megújított és nagymértékben fölmagasított: az Ur-beli férfiú titkos meggyőződése szerint kevésbé az isteni fények tiszteletére, melyeknek szentelték őket, mint inkább a szétszóródás gátoszlopául és a Nimród-király roppant hatalmának égre toluló jeleként, - amely alól az Ur-beli férfiú épp most vonta ki magát, mégis szétszóródásba indulva és hozzátartozóival bizonytalan vándorlásra adva fejét. A Józsefre szálló hagyományok nem egészen egybehangzók atekintetben, hogy az Ur-i nagy holdvár volt-e, amely a békétlenkedőt kiváltkép bosszantotta, a Szin-istenség tornyozódó temploma, kiről Szineár egész országa nevét nyerte és kinek neve itt-ott beleszövődött hazai elnevezésekbe, mint például a Színaj-hegyébe; vagy talán az a magasba nyúló nap-háza, az Eszagila nevű Mardug-templom magában Bábelben, melynek csúcsát a Nimród ugyancsak éghez hasonlóan fölmagasította, s amelynek József pontos szóbeli leírását ismerte. Nyilván akadt ott még más egyéb is, amin a tűnődő férfiú megütközött: kezdve magán a Nimród-hatalmasságon egyáltalában ilyen és olyan szokásokig és erkölcsökig, amelyek a többiek számára szent hagyományok és megmásíthatatlanok voltak, az ő lelkét azonban egyre több kétellyel töltötték el; és minthogy kétely-marta lélekkel nem jó csöndesen megülni, épp ezért kerekedett föl egy napon.

Harranba ért ekkor, észak holdvárosába, az út városába, Naharain országában, ahol több év hosszat tartózkodott és lelkeket gyűjtött, hogy övéi szőkébb közösségébe fölvegye őket. Ám ez a közösség csak nyugtalanságot jelentett s jóformán semmi mást, - a lélek nyugtalanságát, mely a test nyughatatlanságában nyilvánult meg, aminek azonban kevés köze volt a közönséges vándorhajlamhoz és kalandos kóborló vágyhoz, inkább egyetlen ember hajszoltsága és megszállottsága volt, kinek vérében derengve-csírázva készülődtek a sorsfordulatok, amelyeknek nyomasztó jelentőségéhez békétlenségének kínja mintegy titkosan megfelelő viszonyban állt. Épp ezért Harran, amely még a Nimród uralmi körébe tartozott, valójában csak az út városának bizonyult, vagyis állomásnak, ahonnan a hold-férfiú kis idő múlva ismét elszakadt, Sárával, házastestvérével és minden rokonságával s jószágával, hogy mint vezér és mahdi folytassa higráját ismeretlen cél felé.

Így érkezett a napnyugati országba, az emorreusokhoz, akik Kenanát lakták, ahol akkor Hatti férfiai uralkodtak, szüntelen menvén áthaladt az országon és előrehatolt mélyen dél felé, más nap alá, az iszap földjére, ahol a víz ellenkezőleg folyik, mint a Naharina vize, és folyása északra visz, s hol egy elvénhedt nép halottait imádta s az Ur-belinek és nyomorúságának nem volt mit keresnie s tennie. Visszatért hát napnyugat felé, a középső részre, amely az iszapnak és Nimródnak földje között terült el, és annak déli részében, nem messze a sivatagtól, hegyes vidéken, hol szántóföld kevés akadt, de annál bőségesebb legelő marháinak, s hol a lakosokkal jogszerűen megegyezett, holmi felületes állandóságot talált.

A hagyomány tudni véli, hogy istene, az Isten, akinek lényegét kereste szelleme, a Legmagasabb a többiek között, akit egyedül akart szolgálni büszkeségből és szeretetből, az örökkévalóság istene, akinek nevet keresett s nem talált megfelelőt, amiért többesszámot alkalmazott és Elohim-nak, istenségnek próbálta elnevezni: hogy tehát Elohim éppoly messzeható, mint pontosan meghatározott ígéreteket tett neki, nemcsak oly értelemben, hogy ő, az Ur-beli férfiú néppé lesz, mely számos mint a föld pora s a csillagok, s áldássá minden népek között, hanem arra vonatkozólag is, hogy az ország, amelyben most idegenként lakozik, s ahová Elohim Káldeából vezette, neki és magjának örök tulajdona lesz minden részében, - s itt az istenek Istene név- szerint fölsorolta a tartomány nemzetségeit és jelenlegi birtokosait, kiknek «kapui» az Ur-beli magjáé lesznek, azaz: akiket az Isten az Ur-beli férfiúnak és magjának érdekében alávettetésre és szolgaságra szánt. Ezt óvatosan kell fogadni vagy legalábbis helyesen értelmezni. Késői és célzatos betoldásokról van itt szó, melyek azt a szándékot szolgálják, hogy politikai-hatalmi viszonyokat, melyek háborús úton jöttek létre, kezdetbeli isteni szándékokkal erősítsenek meg. A valóságban a holdvándor kedélye egyáltalában nem arra termett, hogy politikai ígéreteket kapjon vagy tegyen. Semmi sem bizonyítja, hogy az Amurru-országot akárcsak eleve működése jövendő területének tekintette volna, amikor hazáját elhagyta; sőt, az a körülmény, hogy próbaképpen a sírok és a tömpeorrú oroszlán-szűz országát is bejárta, az ellenkezőt látszik bizonyítani. Ha pedig Nimród nagyhatalmú államát faképnél hagyta és a kettős koronájú oáziskirály nagytekintélyű birodalmát is nyomban újra elhagyta, hogy a napnyugati országba térjen vissza, tehát olyan országba, melyet szétforgácsolt államélete reménytelenül politikai ájultságra és függőségre kárhoztatott, ez semmit sem bizonyít kevésbé, mint hajlamát nagyhatalmi törekvésekre és képességét politikai látomásokra. Ami miatt fölkerekedett, szellemi nyugtalanság volt, istenszomjúság volt, és ha kinyilatkoztatásokban részesült, amire nézve semmi kétség nem szabad, hogy legyen, ezek csupán újszerűen személyes istenélményének kisugárzásaira vonatkoztak, melynek számára kezdettől fogva igyekezett érdeklődést és pártot szerezni. Szenvedett, és mikor belső zaklatottságának mértékét a nagy többségével összehasonlította, ebből azt következtette, hogy szenvedése jövővel terhes. Nem lesz hiábavaló, így hallotta az újonnan megpillantott Istentől, szenvedésed és nyugtalanságod: sok lelket megtermékenyít, hívőket szerez, akik számosán lesznek, mint a tenger fövenye, és megindítja az élet messze folyását, mely csirában már benne foglaltatik, - egyszóval áldás leszel. Áldás? Valószínűtlen, hogy ez a szó helyesen adja vissza annak lényegét, ami látomásában történt és ami élethangulatának, önérzésének megfelelt. Az áldás szóban olyan értékelés rejlik, amelyet nem kellene alkalmazni az effajta emberek lényének és hatásának megjelölésére: tehát a belsőleg zaklatott és vándorhajlamú emberekre, akiknek újszerű istenmegismerése hivatva van kijelölni a jövő útját. Tiszta és kétségtelen «áldást» ritkán vagy sohasem jelent olyan emberek élete, akikkel történelem kezdődik, és nem ez az, amit önérzésük sugall nekik. És sors leszel - ez az ígéret szavának világosabb és helyesebb fordítása, akármilyen nyelven is mondjuk; és hogy ez a sors áldás lesz-e vagy sem, az kérdés, amelynek másodrendűsége már abból a tényből is kiviláglik, hogy kivétel nélkül és mindig különbözőkép lehet rá válaszolni, noha természetszerűen igennel felelt testi és lelki úton növekvő közössége azoknak, akik abban az istenben, aki az Ur-beli férfiút vezérelte, az igazi Bált és a körforgás Adduját ismerték föl, s akiknek egyességére József a maga szellemi és testi létét visszavezette.

2.

József a holdvándort nemegyszer dédapjának tartotta, amit azonban teljes határozottsággal ki kell zárni a lehetőségek köréből, ő maga pontosan tudta, többféle tanítás útján, hogy a rokonság távolibb. Természetesen nem annyira távoli, hogy az a földhatalmasa, akinek az állatkor képével rovott határköveit az Ur-beli maga mögött hagyta, csakugyan Nimród lett volna, az első király e földön, aki Szineár Bálját nemzette. A táblák szerint inkább Karuragas, a törvényhozó lehetett ez, ama hold- és napvárak megújítója, és ha az ifjú József az ősidőbeli Nimróddal azonosította őt, ez nem egyéb gondolat játéknál, amely az ő szelleméhez kellemesen illett, a miénk számára azonban mint illetlen tiltva van. Ugyanígy állt a dolog az Ur-belinek alkalomadtán való összecserélése körül atyjának nagyatyjával, akit hasonlóan vagy ugyanúgy hívtak, mint amazt. A gyermek József és a szellemi-testi ős vándorlása között, az időszámítás rendjét követve, amely az ő korában és kultúrkörében egyáltalában nem hiányzott, legalább is húsz nemzedék volt, kereken hatszáz babilóniai körforgásév, olyan távolság, mint amennyire mi vagyunk a gótikus középkortól, - olyan távolság és mégsem olyan.

Mert noha a csillagászati időszámítást változatlanul innen és ekkor vettük át, azaz az Ur-beli férfiú életét jóval megelőző napokból, és ugyanúgy fogjuk késő unokáinknak is átadni, mégis a földi idő jelentősége, súlya és telítettsége nem mindig és mindenütt egy és ugyanaz; az idő mértéke egyenetlen, mérésének minden kaldeus tárgyilagossága ellenére; hatszáz esztendő akkor és amaz ég alatt nem ugyanaz, mint ami a mi napnyugati történelmünkben; csöndesebb, némább, egyformább idősíkok voltak azok; az idő kevésbé tevékeny, szüntelen munkájának dolgokat és világot változtató hatása csekélyebb és szelídebb volt, - jóllehet természetesen e húsz emberöltő alatt nagyfontosságú változásokat és átalakulásokat idézett elő, még természeti átalakulásokat is, a földfelület megváltozását József szőkébb körében, amint tudjuk és amint ő is tudta. Mert hol volt már az ő idejében Gomorra és a harrani Lótnak, aki az Ur-beli szűkebb rokonságába vétetett föl, lakóhelye: Szodoma, a két parázna város? Ólmos lúg-tó terjengett ott, ahol fajtalanságuk virágzott, mert a vidék szurkos-kénes tűztengerré változott, oly borzalmassá és látszólag mindent megsemmisítővé, hogy Lót idejében vele menekedett lányai, ugyanazok, akiket az atya bizonyos tisztes vendégek helyett a szodomiták vágyainak föl akart kínálni, - azt képzelvén, hogy kívülük nem maradt több ember a földön, asszonyi gondban az embernem fennmaradásáért atyjukkal egyesültek.

Így hát a futó idő nagyon is látható átalakulásokat hagyott maga mögött. Volt áldásnak ideje és átoknak ideje, bőség és szárazság, háború, változó uralom és új istenek jötte. És egészében az idő mégis állandóbb jellegű volt, mint a miénk; József életformája, gondolkodásmódja és szokásai sokkal kevésbé különböztek az ősökétől, mint a mieink a keresztes vitézekétől; az emlékezés, mely szájhagyomány útján szállt nemzedékről-nemzedékre, közvetlenebb és bizalmas-akadálytalanabb volt, az idő egységesebb és ezért kurtább átnézetű; röviden, az ifjú Józseftől nem lehetett rossz néven venni, ha az időt álmodozón összevonta, és legalább néhanapján, kevésbé szabatos szellemállapotban, például éjszaka, holdfénynél, az Ur-beli férfiút atyja nagyatyjának tartotta - és ez a szabadossága nem az egyetlen volt. Mert valószínű, tegyük hozzá, hogy az Ur-beli egyáltalában nem volt a voltaképpeni és igazi Ur-beli férfiú. Valószínűleg (s világosabb óráiban, napvilágnál, az ifjú József számára is így volt valószínű) sohasem látta ez Uru holdvárait, hanem már atyja volt az, aki onnan elvándorolt, északra, Harran felé Naharin országában, és csak Harranból indult a hamisan Ur-belinek mondott férfiú, az istenek Urának utasítására, az amorreusok földjére, ama később Szodomában lakozó Lóttal egyetemben, akit a törzsi hagyomány álmodozó módon az Ur-beli unokaöccsének nyilvánított, és pedig azért, mert Harran fia volt. Semmi kétség, a Szodomái Lót Harran fia volt, mivel onnan származott, éppúgy, mint az Ur-beli. De Harranból, az út városából az Ur-beli testvérét és ekként az új hitre tért Lótból unokaöccsét csinálni merő álmodozás és gondolat játék, amely napvilágnál teljesen tarthatatlan, ám nagyon alkalmas arra, hogy megvilágítsa, miért tudta az ifjú József olyan könnyedén apró csereberéit véghez vinni.

Ugyanolyan jó lelkiismerettel tette ezt, mint amilyennel a szineári csillagpapok és jósok csereberélték a csillagzatokat, egyik égitestet a másikkal helyettesítve; például a napot lenyugvása után Ninurtuval, az állam- és hadibolygóval cserélték föl, vagy Mardug bolygót a Skorpió képével, egyszerűen «Mardug»-nak nevezve ezt és «Nap»-nak Ninurtut; a praktikus kisegítés értelmében tette ezt, mert az a vágya, hogy a történésnek, melynek keretébe maga is tartozott, kezdetet adjon, ugyanabba a nehézségbe ütközött, mint amilyenbe minden hasonló törekvés: abba a nehézségbe tudniillik, hogy minden fiúnak atyja van és semmi sincs magától és előzmény nélkül, mint önmaga oka, hanem minden származik és visszafelé mutat, mindig mélyebbre, le az ősalapokhoz, a múlt kútjának fenekére és feneketlenségére. József természetesen tudta, hogy az Ur-beli atyjának, tehát az igazi Uruból jött férfiúnak is kellett, hogy atyja legyen, akivel tehát tulajdonkép a maga személyes története kezdődne, és így egyre tovább, egészen Jábelig, Ada fiáig, azoknak ősatyjáig, akik most sátrakban laknak és állattenyésztést űznek. Mert hiszen a szineári kivonulás számára csak feltételes és külön kezdetet jelentett, s dal és tanítás igen jól kioktatta afelől, milyen újabb és újabb rétegek sorakoznak amögött az általános felé, sok-sok történeten át, egészen Adapáig vagy Adamáig, az első emberig, aki egy babilóniai verses füllentés szerint, melyet József részben betéve tudott, Ea-nak, a bölcsesség és vizek mélye istenének fia volt és az isteneket mint pék és pohárnok szolgálta, amiről azonban József szentebb és igazabb tudósítást is ismert; egészen a kelet kertjéig, amelyben a két fa, az élet fája és a halál tisztátalan fája állott; egészen a kezdetig, a világ, az ég és minden földi keletkezéséig a tohuvabohuból az ige által, amely lebegett a vizek fölött és Isten volt. De vajon nem volt-e ez is csak feltételes, külön kezdete a dolgoknak? Különös lények nézték akkor csodálva és csodálkozva a teremtőt: Isten fiai, csillagangyalok, akikről József különös és vidám történeteket ismert, meg gonosz démonok. Egy elmúlt világ-életből származtak ezek, amely aggkori pusztulásakor a tohuvabohu nyersanyaga lett - és ez vajon a legelső volt-e?

Itt az ifjú József elszédült, akárcsak mi, amikor a kút- káva fölé hajolunk, és hozzánk nem méltó apró pontatlanságai ellenére, melyet az ő kedves és szép feje megengedett magának, kortársilag közel érezzük magunkat hozzá a múlt alvilági mélységébe tekintve, amelybe már ő is, a távoli lélek, belépillantott. Ember volt ő is, mint mi, úgy érezzük, és noha oly korán élt, az emberiség kezdeteitől (hogy a dolgok kezdetéről általánosságban ismét ne is szóljunk), matematikailag éppoly messze volt, mint mi, mert ezek csakugyan a kút mélyének feneketlen sötétjébe vesznek és kutatásainknál vagy feltételes látszatkezdetek szerint kell irányozódnunk, amelyeket mi az igazi kezdettel éppúgy fölcserélünk, mint ahogy József cserélte föl az Ur-beli vándort egyrészt annak atyjával, másrészt tulajdon dédapjával, vagy pedig egyik fövenykulisszától a másikig csábítódunk vissza és újra vissza a végtelenségbe.

3.

Említettük például, hogy József szép babilóniai verseket tudott betéve, amelyek egy nagy és írásba foglalt, de csupa hazug bölcsességgel tele versciklusból származtak. Utazóktól tanulta ezeket, akik áthaladtak Hebronon és akikkel a maga közvetlen módján párbeszédet folytatott, valamint tanítójától, a vén Eliézertől, atyja fölszabadított szolgájától, - aki nem tévesztendő össze (mint ahogy néha József tette s maga az öreg is szívesen vállalta) Eliézerrel, az Ur-beli vándor legidősebb szolgájával, ki egykor megkérte a kútnál Bethuel lányának kezét Izsák számára. Nos, mi ismerjük ezeket a verseket és mondákat; megvannak a táblára vésett szövegek, amelyeket Asszurbanipálnak, a mindenség királyának, Asszarhaddon fiának, Szinaherib fiának ninivei palotájában találtak, s amelyek közül egynéhány sárgásszürke agyagra írt kecses ékírással szolgáltat forrás-tudósítást a nagy vízözönről, mellyel az Úr romlottsága miatt kiirtotta a kezdetben élő emberiséget, s amely József személyes hagyományai közt is nagy szerepet játszik. Valljuk be azonban, hogy a «forrás» szó, legalább is eredeti és szemléletes jelentésében nincs egészen helyén; mert azok a megromlott táblácskák csak másolatok, melyeket Asszurbanipal, az írást és lerögzített gondolatot kedvelő úr, a «főokos», mint a babilóniai szójárás mondta, és az okosság termékeinek buzgó gyűjtője, csak mintegy hatszáz évvel időszámításunk kezdete előtt készíttetett tudós rabszolgákkal, és pedig oly eredeti után, amely jó ezer évvel régibb volt, tehát a törvényhozó és holdvándor korából származott, s Asszurbanipal írnokai körülbelül oly könnyen vagy nehezen érthették s olvashatták, mint mi egy Nagy Károly korából származó kéziratot. A teljesen elavult és kifejletlen írásjelekkel készített hieratikus írásművet már akkor nehéz lehetett kibetűzni, és hogy a másolásnál egészen híven adták-e vissza minden jelentését, az kétséges.

Ám ez az eredeti sem volt tulajdonképpen eredeti, nem volt az eredeti, ha jól megnézzük. Ez már maga is másolata volt egy Isten tudja milyen régidőből való emléknek, amelynél tehát most már, bárha még mindig nem tudjuk hol, mint csakugyan eredetinél megállhatnánk, ha ez viszont megint nem volna ellátva magyarázók glosszáival és pótlásaival, amelyeknek egy ismét ősrégi időkbe nyúló szöveg jobb megértetésére kellett volna szolgálniuk, valószínűleg azonban éppen ellenkezőleg az ősi bölcsesség modern agyon- csavarására szolgáltak, - és így folytathatnánk, ha nem táplálna az a reménység, hogy hallgatóink már itt megértették, mire gondolunk, amikor fövenykulisszákról és kút- mélyéről beszélünk.

Egyiptom fiainak volt erre egy szavuk, melyet József ismert és alkalomadtán használt is. Mert jóllehet Jákob nem tűrte udvarán a hamitákat, ősük, az atyagyalázó miatt, ki tetőtől-talpig fekete lett, továbbá azért sem, mert Micráim erkölcseit vallási okokból megvetette, a kíváncsi természetű ifjú a városokban, Kirjáth Arbában, valamint Szikemben mégis gyakran érintkezett egyiptomiakkal és egyet-mást eltanult nyelvükből, amelyben később aztán oly ragyogóan tökéletesíthette magát. A meghatározhatatlanul ősi, röviden: emberemlékezet előtti időkből származó dolgokra tehát ezt mondták: «Szet napjaiból való» - amivel tudniillik egyik istenükre céloztak, Mardug vagy Tammuz csalfa testvérére, akit Usirinak, a szenvedőnek neveztek; melléknevét onnan kapta, hogy Szét előbb egy koporsóba csalta és a folyóba vetette, majd ezenfelül még mint az elejtett vadat, darabokra szaggatta és végképp meggyilkolta, úgy hogy Usiri, az áldozat, most a holtak fejedelmeként s az örökkévalóság királyaként az alvilágban uralkodik... Szet napjaiból, - Micráim fiai a legkülönbfélekép alkalmazták szólásmódjukat, mert minden dolgaiknak kezdete kinyomozhatatlanul elmerült az őshomályban.

A líbiai sivatag szélén, Memfisz közelében tanyázott az ötvenhárom méter magas, sziklából vágott oroszlán-szűz kolosszus-korcs, női keblekkel, férfiszakállal és fejfedőjén ágaskodó bálványkígyóval, macskateste óriás mancsait előre- nyújtotta, s orrát piszére koptatta az idő foga. Öröktől fogva ott tanyázott, öröktől fogva időrágta orral és senki sem emlékezett rá, hogy ez az orr valaha ép volt vagy hogy egyáltalában a szfinx valaha ott ne lett volna. Negyedik Thutmozisz, az aranykarvaly és erős bika, Alsó- és Felső- Egyiptom királya, akit szeretett a bölcsesség istenasszonya s ugyanabból a tizennyolcadik uralkodóházból származott, amelyből Amun-szíve-megelégedett is, égi útmutatás alapján, amit trónra lépése előtt álmában kapott, ásatta ki a hatalmas szoborművet a sivatag homokjából, mely már alaposan befújta s eltemette. De már másfél évezreddel előbb Kufu király, aki a negyedik házból származott, mely a közelben a nagy piramist emeltette sírboltul, és a szfinxnek is áldozatot mutatott be, félig rom állapotban találta és senki sem ismert olyan kort, amikor ne lett volna a helyén vagy akárcsak egész orral állt volna a helyén.

Talán maga Szét faragta ki a sziklából a csodalényt, melyet a későbbi kor a napisten képmásaként tisztelt és Hor a fényesség hegyén néven ismert? Lehetséges, mert valószínűleg Szét sem volt mindig isten, mint ahogy Usiri, az áldozat sem, hanem valamikor ember és pedig Egyiptom királya. Abból a nem ritkán hallott tanításból, hogy bizonyos Menesz vagy Hor-Meni alapította, körülbelül hatezer évvel időszámításunk előtt, az első egyiptomi dinasztiát s azelőtt «dinasztiaelőtti kor» volt s hogy Meni egyesítette először az alsó és felső országrészeket, a papiruszt és a liliomot, a vörös és a fehér koronát s mint első király uralkodott Egyiptom fölött, melynek története uralkodásával kezdődik, - ebből a mendemondából valószínűleg egyetlen szó sem igaz, s a mélyebbre hatoló szem Menit, az őskirályt puszta időkulisszának látja. Egyiptomi papoktól úgy hallotta Hérodotosz, hogy országuk írott története az ő kora előtt még 11.340 évvel nyúlik vissza, ami számunkra körülbelül tizennégyezer esztendőt jelent s egyben oly adat, mely alkalmas arra, hogy Meni király alakját ősi jellegéből messzemenően kivetkőztesse. Egyiptom története a szakadás és tespedés meg a hatalom és fény korszakára oszlik, a fejetlenség vagy inkább sokfejűség és az erők fenséges összesítésének idejére, és mindegyre világosabb, hogy ezek a létformák sokkal gyakrabban váltakoztak, semhogy Meni az egység első képviselője lehetett volna. A szétszaggatottságot, melyet ő összeforrasztott, régebbi egység előzte meg, és ezt még régebbi szétszaggatottság; akárhányszor is emlegetjük azonban, hogy «régebbi», «ismét» és «megint», nem mondhatunk egyebet, csak azt, hogy az első egység istendinasztiák alatt virult, melyeknek fiai voltak gyaníthatóan ama Szét és Usiri is, és hogy Usirinak, az áldozatnak története, meggyilkolása és földarabolása trónviszályok folytán, melyeket akkoriban fortéllyal és gaztettekkel intéztek el, mondái jelkép. Átszellemítetten és szellemekkel telten mély, legendássá és teologikussá vált múlt volt ez, amely jelenné és ájtatos tisztelet tárgyává lett bizonyos állatok, sólymok és sakálok alakjában, melyeket az országrészek régi fővárosaiban, Butóban és Enhabban gondoztak, és melyekben ama ősalakok lelke élt tovább titokzatosan.

4.

Szet napjaiból, - tetszett ez a szófordulat az ifjú Józsefnek, és mi is osztjuk gyönyörködését; mert akár Egyiptom fiai, mi is úgy érezzük, hogy rendkívül jól alkalmazható és jóformán mindenre illő megjelölés ez, - igen, amerre csak pillantunk az emberinek birodalmában, önként kínálkozik, hiszen ha élesebben figyelünk, minden dolgoknak kezdete Szét napjaiban vész el.

Azidőben, amikor elbeszélésünk kezdődik - meglehetősen tetszésszerinti időpont, de valahol mégis bele kell vágnunk, s a többit magunk mögött hagynunk, különben magunk is Szet napjaiban kezdhetnénk - József már testvéreivel együtt marhapásztor volt, jóllehet ezt a hivatást még kíméletes keretek közt gyakorolta: velük őrizte, ha kedve tartotta, Hebron és Szikem mezőin atyja juhait, kecskéit és marháit. Milyenek voltak ezek az állatok és miben különböztek azoktól, amelyeket mi tartunk és őrzünk? Semmiben. Ugyanazok a baráti és megjuhászított teremt-mények voltak, a kitenyésztettség ugyanazon fokán, mint ahogy ma ismerjük őket, és mondjuk a marha tenyésztörténete vad bivaly alakjából az ifjú József napjaiban már oly rég lezajlott, hogy rég szinte nevetséges kifejezés ekkora időtávolságokra: a marhát kimutathatóan már a kőszerszámok ama korai fejlődésszakában megszelídítették, amely a vas- és bronzkorszakot megelőzte, s amelytől a babiloni-egyiptomi műveltségű József, Amurru fia, csaknem éppoly távol állt, mint mi maiak, - a különbség elenyésző.

Ha vad juh után puhatolódzunk, amelyből «egykor» Jákob nyájainak s a mi nyájainknak juha szelídült, megtudjuk, hogy ez már kihalt. «Rég» kiveszett. Megszelídítése Szét napjaiban folyt le, s a ló, a szamár, a kecske betörése meg a sertésé a vaddisznóból, amely Tamuzt, a pásztort széttépte, ugyanebben a ködös időpontban történt. Történeti följegyzéseink körülbelül hétezer évre nyúlnak vissza, ezalatt az idő alatt mindenesetre egyetlen vad állat sem nevelődött többé hasznossá és házivá. Emlékezet előtti időkben történt mindez.

Ugyanekkor történt a vad és meddő füvek megnemesítése kenyéradó gabonává. Gabonaneműinket, melyekkel József is táplálkozott, az árpát, a zabot, a rozst, a kukoricát és a búzát vadon növő őseikre visszavezetni legmélyebb sajnálatára növénytanunk sem képes, s egyetlen nép sem dicsekedhetik vele, hogy ő volt az első, aki kifejlesztette s művelte. Tudjuk, hogy a kőkorszakban Európában ötféle búza és háromféle árpa volt. S ami a borág nemesítését illeti a vad szőlővesszőből, ezt az emberi teljesítménynek páratlan cselekedetet, akárhogy is gondolkodunk egyébként efelől, a feneketlen messzeségben elhangzó hagyomány Noénak, az igaznak tulajdonítja, aki túlélte a vízözönt, s akit a babilóniaiak Utnapistimnek és hozzá Atraházisnak, nagyeszűnek neveztek és aki késő unokáját, Gilgamest, a táblamondák hősét a dolgok kezdetéről tudósította. Ez az igaz férfiú plántált tehát, amint József is tudta, elsőnek szőlőt, amit József nem tartott éppen helyesnek. Nem tudott volna valami hasznosabbat ültetni? Fügefát vagy olajfát? Nem, hanem bort termesztett elsőnek, megrészegedett tőle, és aztán részegségében megcsúfolták és kiherélték. Ha azonban József azt hitte, hogy nem olyan nagyon régen történt a szörnyűség és a nemes szőlővessző kitermelése, legföljebb tizenkét nemzedékkel «dédapja» előtt, ez álmodozó tévedés volt és jámbor közelhozása elgondolhatatlan ősmesszeségeknek, s csak sápadt bámulattal tudunk arra utalni, hogy ez az ősi messzeség már oly késői volt, oly távol állt az emberi nem kezdetétől, hogy létrehozhatott akkora eszességet, mely képes volt oly nagy kultúrtettre, mint a vadszőlő megnemesítése.

Hol kezdődik hát az emberi művelődés? Milyen régi? A távoli József szempontjából kérdezzük ezt, akinek fejlettségi foka, eltekintve némi apró álmatag pontatlanságoktól, melyeket szelíden megmosolygunk, már nem különbözött lényegesen a miénktől. De alighogy föltesszük ezt a kérdést, csúfondárosan föltárul a fövenykulisszák birodalma. Ha „ókorról” beszélünk, többnyire a görög-római világot értjük, viszonylag tehát egy majdnem vadonatúj kort. Ha tovább haladunk az úgynevezett görög őslakosságig, a pelazgokig, azt vesszük észre, hogy mielőtt a szigeteket elfoglalták volna, ezeket a tulajdonképpeni őslakosság lakta, egy emberfaj, amely megelőzte a föníciaiakat a tenger meghódításában, ami által az utóbbiak, mint első kalózok puszta kulisszává válnak. S ez még nem elég, a tudomány egyre jobban hajlik arra a föltevésre és meggyőződésre, hogy ezek a «barbárok» gyarmatosai voltak Atlantisznak, amaz elsüllyedt világrésznek, Herkules oszlopain túl, amely időtlen idők előtt Európát és Amerikát összekötötte. De hogy ez volt-e a földnek első emberlakta vidéke, olyannyira kétes, hogy a valószínűtlenséggel határos és valószínűbb, hogy a művelődésnek és a nagyeszű Noénak őstörténete sokkal régebbi, már jóval hamarább elmerült tájakhoz kapcsolódik.

Megmászhatatlan hegyfokok ezek, amelyekre csak amaz egyiptomi szólásmóddal lehet határozottan rámutatni és a Kelet népei éppoly bölcsen, mint jámborul cselekedtek, amikor a művelt élet első útmutatásait az isteneknek tulajdonították. Micráim vörhenyes fiai a szenvedő Usiriban látták a jótevőt, aki elsőízben oktatta őket a földművelésre és adott nekik törvényeket, amit csak Szét csalfa ármánya miatt nem folytathatott, aki vérszomjas vaddisznóként támadt később ellene. A kínaiak pedig birodalmuk alapítójának egy császári félistent tekintenek, név szerint Ju-hit, aki meghonosította náluk a szarvasmarhát és megtanította őket az írás nagyszerű művészetére. Ez az isteni lény ekkor, 2852-ben időszámításunk előtt, nyilván még nem ítélte őket elég éretteknek arra, hogy a csillagászat titkait is közölje velük, mert évkönyveik szerint ezt csak körülbelül ezerháromszáz évvel később közvetítette a nagy idegen császár Tai-Ko-Foke, míg Szineár csillagjósai kétségkívül már több évszázaddal korábban értettek az állatkor jegyeihez és azt is tudjuk, hogy egy férfiú, aki macedóniai Sándort elkísérte Babilonba, Arisztotelésznek megküldötte a kaldeusok csillagászati följegyzéseit, melyeknek égetett agyagba karcolt adatai ma 4160 esztendősek volnának. Erre bőven van lehetőség, mert valószínű, hogy csillagászati megfigyeléseket és naptári számításokat már Atlantisz földjén is végeztek, melynek pusztulását Szólón 9000 évvel előbbre teszi a maga koránál, így tehát az ember már jó tizenegy és félezer évvel időszámításunk előtt eljutott e magas tudományok ápolásáig.

Nyilvánvaló, hogy az írás művészete nem újabb, hanem ha lehet, még sokkal régibb keletű. Azért beszélünk erről, mivelhogy József oly különös kedvvel vonzódott hozzá és ellentétben valamennyi testvérével s kezdetben Eliézer segítségével korán tökéletesítette magát benne, és pedig úgy a babilóniai, mint föníciai és hettita írásmodorban. Egyenest gyöngéje és kedvence volt az az isten vagy bálvány, akit keleten Nabunak, a történetírónak, Türoszban és Szidonban pedig Irutnak neveztek, és akit itt is, ott is az írásjelek föltalálójának és az őskezdet krónikásának tartottak: az egyiptomi Thot, az istenek levélírója és a tudományok védelmezője, kinek hivatalát odalenn többre becsülték minden más hivatalnál, ez a valódi, mértéktartó és gondviselő isten, aki egyszer fehérszőrű, kedves alakú majom volt, máskor íbiszfejjel tűnt föl és ismét egészen József módjára, rendkívül finom és ünnepies vonatkozásban állt a holdcsillaggal. Atyjának, Jákobnak az ifjú nem vallhatta be hajlamát, mert ez mereven megtiltott minden kacérkodást holmiféle bálványfajzattal és így úgyszólván szigorúbbnak mutatkozott, mint azok a legmagasabb helyek, melyeknek tiszteletére szigorát gyakorolta, mert József története azt mutatja, hogy ezek az ilyen apró kilengéseket a lényegében tilos területekre nem vették komolyan rossz néven vagy legalább is nem tartottak miattuk haragot.

Ami az írásművészetet illeti, hogy ködbe vesző eredetét sejtessük, ama egyiptomi szófordulat némi megváltoztatásával azt mondhatnánk róla, Thot napjaiból származik. A legrégibb egyiptomi emlékműveken ott látjuk ábrázolva az irattekercset, és ismerjük a papiruszt, amely Hor-Zendié, a második dinasztia egyik királyáé volt hatezer esztendővel ezelőtt, de már akkor olyan réginek tartották, hogy azt beszélték róla, Zendi Szettől örökölte. Amidőn Sznofru és ama Kufu, a negyedik ház napfiai uralkodtak és Gizeh piramisai épültek, az írás ismerete az alsóbb néposztályban oly mindennapi volt, hogy manapság külön tanulmányozzák az együgyű föliratokat, melyekkel a munkások a roppant kőtömböket telekarcolták. De nem csodálkozhatunk rajta, hogy egy ily régmúlt korban a tudomány ennyire közönségessé lett, ha emlékezetünkbe idézzük ama papi tudósításokat Egyiptom írott történetének régiségéről.

Ha ily végtelenek a lerögzített jelbeszéd napjai, hol keressük a száj beszédének kezdetét? A legrégibb nyelv, az ősnyelv, mondják, az indogermán, az indoeurópai, a szanszkrit. De majdnem bizonyos, hogy ezt éppoly elhamarkodva nevezzük «ős»-nek, mint akármi mást és hogy volt egy még régebbi anyanyelv, mely magában foglalta úgy az árja, mint a sémita és hamita nyelvjárások gyökereit. Valószínűleg ezt a nyelvet Atlantiszban beszélték, amelynek árnyképe a távoli ködben bizonytalanul még látható utolsó hegy kulisszája a múltnak, amely azonban maga sem igen lehet a beszélő ember őshazája.

5.

A földtörténet szakembereit bizonyos leletek arra indítják, hogy az emberi nem korát ötszázezer évre becsüljék. S ez még szűkén van számítva, tekintettel arra, amit a mai tudomány tanít: hogy ugyanis az ember állati voltában a legrégibb emlősállat és már a késői ősélet korában, a nagyagy kifejlődése előtt, különböző zoológiái divatok ruhájában, kétéltűekében és csúszómászókéban élte e földön életét, s ha meggondoljuk, mily beláthatatlan időtávolságok voltak szükségesek ahhoz, hogy a félig fölegyenesedett, álomjáró és csak valami értelemelőtti derengésben élő, korcsujjú erszényes- állat-típusból, amelyben az ember Noé-Utnapistim, a nagyeszű föltünése előtt testet öltött, a nyíl és íj föltalálója, a tűz igába fogója, a meteorvas kovácsa, a gabona, háziállatok és a szőlő kitenyésztője váljék - egyszóval az a ravasz, ügyes és minden lényeges tekintetben modern lény, ahogy az ember már a történelem hajnalhasadásakor elénk lép. Egy szaiszi pap-bölcs a görög Phaeton-mondát Szolon előtt úgy magyarázta, hogy az emberi átélése egy kilendülésnek a testek körpályájáról, melyek az égűrben a föld körül forognak, és amelyek a földön pusztító tűzvészt okoztak. És valóban egyre bizonyosabb, hogy az emberi álomemlékezete formátlanul, de mindig újra mitologikus formát öltve, időtlen idők világkatasztrófáira nyúlik vissza, melyeknek hagyományát, amit még későbbi és kisebbszerű hasonló események is megszilárdítanak, különböző népek átviszik a maguk háza tájára és így jönnek létre azok a kulisszák, amelyek az idők vándorát ingerük és csalogatják.

A táblákra vésett versek, melyeket Józsefnek elmondottak és amelyeket ő nagyon jól megjegyzett, többek között előadják a nagy vízözön történetét is. Erről a történetről tudott volna akkor is, ha nem kerül szeme elé babilóniai nyelven és megformálásban, mert nyugati hazájában mindenütt közszájon forgott s különösen az övéi között, bárha némileg más formában és más részletekkel, mint ahogy a folyamköz országában tudni vélték. Éppen az ő ifjúkorában kezdett náluk a keletitől eltérő sajátos alakban meggyökerezni, és József tudta jól, hogy és mint történt akkor, amikor minden test útjai, az állatokat sem véve ki, leírhatatlanul megfertőződtek, maga a föld is szajha lett és csalizabot termett amikor búzát vetettek, és mindezt Noé intelmei ellenére, úgy, hogy az Úr és Teremtő, akinek látnia kellett, mint keverednek még angyalai is ebbe az iszonyúságba, végül is, egy utolsó, százhúsz esztendős türelmi idő után nem vállalhatta és viselhette tovább a felelősséget és legnagyobb fájdalmára utat kellett, hogy engedjen az özönvíznek. Ám végtelen jóságában (melyet az angyalok semmikép nem osztottak) még hagyott az élet számára egy hátsóajtót a menekülésre, a kátrányos bárka alakjában, amely Noét és állatait befogadta! József is tudta ezt és ismerte a napot, melyen a teremtmények bevonultak a bárkába: Hesván havának tizedik napja volt és a tizenhetediken tört ki a vízözön, a tavaszi olvadás idején, amikor a Szíriusz-csillag nappal kel föl és a kutak dagadni kezdenek. Ezen a napon tehát, József a vén Eliézertől tudta a dátumot. De vajon hányszor tért azóta vissza e napnak fordulója? Erre nem gondolt József és nem gondolt a vén Eliézer sem, s itt kezdődnek az összevonások, elcserélések és optikai csalódások, melyek a hagyományt elárasztják.

A jó ég tudja, mikor történt a rakoncátlanságra és erőszakra mindig hajlamos Eufrát-folyó ama gyilkos kiáradása vagy a perzsa tengeröböl ama szélvihar és földrengés kísérte kicsapása a síkságra, amely nem megalapozta a vízözön-hagyományt, hanem utolsó ízben adott számára tápot, s iszonyú valósággal elevenítette meg, hogy az eljövendő nemzedékek emlékezetében mint a vízözön éljen. Talán az utolsó enemű katasztrófa csakugyan nem olyan régi, s minél közelebbi, annál izgatóbb a kérdés, hogyan s miként tudta a szerencsétlenséget tulajdon testében átélő nemzedék ezt a jelenvaló csapást a hagyomány tárgyával, a vízözönnel fölcserélni. Mert ez történt, s hogy ez történt, egyáltalában nem ad okot csodálkozásra és szellemi lebecsülésre. Az élmény nem annyira abban állt, hogy egy elmúlt esemény megismétlődött, mint inkább abban, hogy jelenvalóvá lett. De hogy jelenné lehetett, az abból következett, hogy az előidéző körülmények mindenkor jelen valók voltak. Mindenkor megfertőzöttek voltak e földön a test útjai, vagy minden jámborság ellenére is azok lehettek, mert honnan tudná az emberfia, hogy jót vagy rosszat tesz Isten előtt s hogy amit jónak hisz, az nem borzalom-e az égiek számára? Az ostoba ember nem ismeri Istent s az alvilág végzését, a türelem mindenkor kimerülhet, az ítélet megkezdődhetik, és az intő sem hiányzik sohasem, a bölcs és nagyeszű, aki olvasni tud az égi jelekben és okos készületekkel tízezerből egyetlenként menekül meg a pusztulástól, a tudás tábláit, mint a jövendő bölcsesség magvait előbb a földre bízván, hogy ha majd lecsendesednek a vizek, ebből az írás-vetésből újra kezdődhessék minden. Mindenkor ez a titok szava. A titoknak nincs ideje, ám az időtlenség formája a Most és Itt.

A vízözön tehát az Eufrátesznél történt, de Kínában is történt. Az 1300-ik év körül időszámításunk előtt, a Hoang-ho irtózatosan kiáradt, - ami egyébként alkalmat adott a folyam szabályozására - és amiben az a nagy áradás ismétlődött, mely körülbelül ezerötven évvel előbb, az ötödik császár uralkodása alatt történt, s amelynek Noéját Yaunak hívták, ám idő szerint távolról sem volt még ez sem az igazi, az első vízözön, mert erre az őseseményre való emlékezés közös minden népnél. Ahogy a babilóniai vízözön-monda, amelyet József ismert, csupán másolata régibb és még régibb eredetieknek, éppúgy a vízözön-élményt is mind távolabbi ősképekre lehet visszavezetni, és hihetőleg közel járunk az igazsághoz, ha végső és igazi eredetiként Atlantisz földjének elmerülését jelöljük meg a tenger hullámaiban, melynek iszonyatos híre elhatolt a föld minden egykoron onnan benépesített részébe és mint vándor-hagyomány örökre megmaradt az emberi emlékezetben. Ám ez is csak látszat-állomás és ideiglenes úticél. Egy kaldeai számítás szerint a vízözön és a kétfolyam országának első történeti uralkodóháza közt 39.180 évnyi időköz van. Következőleg Atlantisz pusztulása, mely mindössze kilencezer esztendővel Szolon előtt történt és földtörténeti szemszögből tekintve nagyon is újkeletű katasztrófa, távolról sem lehetett a vízözön. Az is csak ismétlés volt, valami ősi esemény megjelenülése, irtózatos emlékezetfölfrissítés, s a történet tulajdonképpeni eredetét legalább is addig a kiszámíthatatlan időpontig kell visszatolni, amikor a Lemuriának nevezett sziget, mely különben csak maradványa volt az ősi Gondvana-világrésznek, eltűnt az Indiai óceán hullámaiban.

Ami minket érdekel, nem a kiszámítható idő. Inkább az idő megszűnése a hagyomány és jövendölés titokzatos fölcserélésében, mely az «egykor» szó múltat és jövőt jelentő kettős értelmét adja. Az újjászületés gondolatának gyökerei ide nyúlnak. Bábel és a két Egyiptom királyai, ama fürtösszakállú Kurigalzu éppúgy, mint a thébai palota Hórusza, kinek neve Amun-szíve-megelégedett s minden elődjük s utódjuk a napisten megtestesülései voltak, azaz a mítosz misztériummá vált benne s lét és jelentés között nem volt semmi különbség. Azok az idők, amikor a fölött lehetett vitatkozni, hogy az ostya valósággal az áldozat teste-e, vagy csak jelenti azt, csak háromezer évvel később következtek be, ám ezek a rendkívül hiábavaló viták sem változtattak semmit azon, hogy a titok lényege időtlen jelen most és mindenkor. Ez minden évforduló és ünnep értelme. Minden karácsonykor újból földre születik a világmegváltó bölcsősgyermek, akinek rendeltetése, hogy szenvedjen, meghaljon és föltámadjon. És amikor József Szikemben és Beth-Lahamában nyár derekán, «a síró asszonyok ünnepe», «a mécsgyújtás ünnepe», a Tammuz-ünnep alkalmával a «nyomaveszett fiú», az ifjú-isten Usiri-Adonáj erőszakos halálát és föltámadását bőséges fuvolasírás és öröm- rivalgás közepette teljes jelenvalóságában átélte, olyankor az időnek épp arról a titokzatos megszűnéséről volt szó, amely minket foglalkoztat, hiszen ez tart távol minden logikai kicsinyeskedést egy olyan gondolkodástól, mely minden vízár okozta szerencsétlenségben egyszerűen a vízözönt látja.

6.

A vízözön történetének párja a nagy toronyé. Szintén közös kincs, földrajzilag itt is, ott is megjelenült, s épp annyi alkalmat adott kulisszaépítésre és álmatag összecserélésre, mint amaz. Hogy például József a bábeli tornyos naptemplomot, melyet Eszagilának vagy a fölemeltetés házának neveztek, egyszerűen magának a nagy toronynak hitte, éppoly bizonyos, mint megbocsátható. Már az Ur-beli vándor kétségkívül annak tartotta, és nemcsak József környezetében, hanem mindenekelőtt magában Szineárban föltétlenül ez volt a közhit. A kaldeusok számára az ősrégi és óriási Eszagila, melyet hiedelmük szerint maga Bel, a teremtő épített az elsőnek életre hívott feketefejűek segítségével, s Hammurabi, a törvényadó újított meg s folytatott, a hét emelet magas lépcsőtorony, melynek tarkazománcos díszéről Józsefnek még volt fogalma, egy ősidőből származó tartalom szemléletessé válása és megjelenült átélése volt: a Toronyé, az emberi kéz égbenyúló építményéé. Hogy József külön világában a toronymonda egyéb s tulajdonképpen nem hozzá tartozó elképzelésekkel kapcsolódott, például a «szétszóratás» gondolatával, kizárólag a hold-férfiú személyes magatartásával, megbosszankodásával és kivándorlásával magyarázható, mert Szinear fiainak szemében városaik migdaljainak vagy vártornyainak e fogalommal semmi közössége nem volt, hanem ellenkezőleg, Hammurabi, a törvényadó kifejezetten megíratta, hogy azért magasította föl csúcsukat, hogy a zavartan széthúzó népet a maga küldetéses uralma alatt «ismét egyesítse». Ám a hold-férfiú isteni értelemben megbosszankodott ezen és a Nimród királyi egyesítő szándékaival szemben szétszóratásba ment; ezáltal József hazájában a múltbeli, amely az Eszagila alakjában jelenvaló lett, a jövőbelinek és megjövendöltnek színezetét kapta: Nimród királyi elbizakodottságának égre tornyosuló dacos jele fölött ítélet lebegett: egyetlen téglája sem marad helyén és építőit megzavarja és elszéleszti az istenek Ura. Így tanította a vén Eliézer Jákob fiát és ekképp megőrizte az «egykor» kettős értelmét, mondából és prófétálásból való vegyülését, aminek eredménye az időtlenül jelenvaló, a kaldeusok tornya volt.

A nagy Torony legendája József számára tehát ehhez fűződött. De nyilvánvaló, hogy az Eszagila csupán fövenykulisszához hasonló a mérhetetlen vándorúton a Torony felé, - egy kulissza a többi között. Micráim fiai is jelenvalónak tekintették a tornyot, Kufu király csodálatos sivatagi sírjának alakjában. És más országokban is, amelyekről sem Józsefnek, sem a vén Eliézernek halvány fogalma sem volt, így Amerika közepében megvolt a lakosoknak a maguk «Tornya» vagy Torony-mása, a kolulai nagy piramis például, mely romjaiban is olyan méretű, hogy Kufu király bosszúságát és irigységét szükségszerűen fölkeltette volna. Kolula lakosai mindig vitatták, hogy ezt az óriás-művet maguk építették volna. Valósággal óriások művének mondták: keleti bevándorlók, így állították, egy hatalmas nép, amelyet mámoros vágy töltött el a nap után, magasította föl lelkesült erővel agyagból és földgyantából, hogy közelebb jusson az imádott csillagzathoz. Több jel amellett szól, hogy e művelt idegenek atlantiszi gyarmatosok voltak, és úgy látszik, ezek a napimádók és született csillagászok mindenütt, ahová elkerültek, az ámuló őslakosok szeme láttára sürgősen hatalmas csillagvizsgálókat emeltek, hazai óriásépítmények és különöskép az égbenyúló istenhegy mintájára, mely országuk közepén állt s melyről Platón is beszél. A nagy Torony ősképét tehát Atlantiszban kell keresnünk. Mindenesetre tovább nem tudjuk követni történetét visszafelé és e különös tárgyról itt befejezzük elmélkedésünket.

7.

De vajon hol volt a paradicsom? Kelet kertje? A béke és boldogság hona, az ember hazája, ahol evett a gonosz fa gyümölcséből és ahonnan kiűzetett, vagyis kiűzte magát és szétszóratásba ment? Az ifjú József éppoly jól tudta ezt, mint ahogy a vízözönről tudott, s forrása is ugyanaz volt. Mosolyognia kellett, ha szír sivataglakókat hallott, akik azt vallották, hogy a nagy damaszkuszi oázis a paradicsom, mert álmodni sem lehet mennyeibbet, mint ahogy ez fekszik fenséges hegyek és rét-övezte tavak, gyümölcserdők és nyájassá öntözött kertek közepette, s ahol mindenféle nép nyüzsög és folyvást folyik a dúskáló cserebere. S ha udvariasságból nem is vont vállat, belsőleg így tett, amikor Micráimbeliek azt magyarázták, hogy a kert helye természetesen Egyiptom volt, mert ez a világ közepe és köldöke. Azt gondolták a fodrosszakállú szineáriak is, hogy királyi székvárosuk, melyet Isten kapujának és Ég és föld kötelékének neveztek (a gyermek József utánuk mondta terjengős nyelvükön: Bab ilu, markasz same u irsitim - mondta tájékozottan), tehát hogy Bábel a világ szent középpontja. De Józsefnek közelebbi és igazabb tudomása is volt a világ köldökét illetőleg, és pedig jóságos, tűnődő és ünnepélyes atyjának élettörténetéből, aki ifjú emberként útra kelvén lakóhelyéről, a hét-forrás földjéről Naharin felé, Harranba, Lábán nagybátyjához, egészen váratlanul és önkéntelenül az ég igazi kapujára, a világ igazi köldökére bukkant: a dombon fekvő s szent kövekkel körülkerített Luzra, melyet azután Beth-Elnek, Isten házának nevezett el, mert az Ézsau elől menekülő itt részesült élete legborzalmasabban szép kinyilatkoztatásában. Idefönn, ahol Jákob jelül állította föl kővánkosát és azt olajjal locsolta meg, itt volt ezentúl József környezete számára a világ közepe és ez a hely lett ég és föld köldökzsinórja, de a paradicsom itt sem volt, hanem a kezdet és őshaza vidékén, - József gyermeki meggyőződése szerint, amely különben nagyon általános meggyőződés volt, ott valahol, ahonnan a holdváros fia egykor kivándorolt, Alsó-Szineárban, ott, ahol a folyam megszűnik és ágai közt a nedves föld még ma is duzzad az édesgyümölcsű fáktól.

Hogy itt, déli Babilonban kell valahol az Éden-kertet keresni, és hogy Ádám teste babilóniai földből gyúratott, a teológiai tudománynak régóta előtérbehelyezett tanítása. Mindamellett itt újból az általunk már ismert kulissza-hatásról van szó, előretolások, helyi átvételek és visszautalások rendszeréről, amelyet már több ízben volt alkalmunk tanulmányozni, csakhogy itt egészen különös, a szó szoros értelmében csábító, a földieken túlcsábító és túllépő módon; csakhogy itt az emberiség történetének kútnyílása egész mélységében föltárul, s ez a mélység mérhetetlen, inkább már feneketlenség, amelyre végül sem a mélység, sem a sötétség fogalma nem alkalmazható többé, hanem ellenkezőleg a magasságé és fényességé: a fényességes magasságé, amelyből a bukás történt, melynek története lelki emlékezésünkkel a boldogság kertjére elválaszthatatlanul összeforrott.

A paradicsom hagyományos leírása egy tekintetben pontos. Folyóvíz jő ki, így szól az írás, Édenből, a kertnek megnedvesítésére, és onnét négy világfolyammá oszol: ezek Pishon, Gihon, Eufrátesz és Hiddékel. A Pishont, fűzi hozzá a magyarázat, másként Gangesznek is nevezik; megkerüli az egész indus-földet, holott terem az arany. A Gihon, azaz Nílus, a világ legnagyobb folyama, a szerecsenek földjét folyja körül. A Hiddékel viszont, a nyílnál gyorsabb folyam, a Tigris, mely Asszíriában folyik. Ez utóbbi kétségtelen. De a Pishon és Gihon azonosságát a Gangesszel és Nílussal vitatják, még pedig tekintélyes helyről. Helyettük inkább az Araxesra gondolnak, mely a Kaszpi-tengerbe és a Halysra, mely a Fekete-tengerbe ömlik, aminthogy a paradicsomi helyeket a valóságban a babilóniai kultúrkörbe, bárha mégsem Babilóniába, hanem a mezopotámiai síkságtól északra fekvő örmény havasokba kell képzelni, ahol az említett folyók közel egymáshoz erednek.

Ezt a tant nem hallgathatjuk értelmes helyeslés nélkül. Mert ha, amint a legtiszteletreméltóbb híradás mondja, a «Frát» vagy «Eufrát» a paradicsomban eredt, akkor tarthatatlan az a föltevés, hogy ez torkolatvidékén terült volna el. Ez a belátás azonban s hogy a pálmát Örményországnak adjuk, legföljebb egy lépést jelent a legközelebbi igazságig, csupán egy kulisszával és egy behelyettesítéssel tartunk messzebb.

Négy égtájat adott Isten a világnak, így tanította már a vén Eliézer Józsefet: napkeletet, napnyugatot, délt és északot, s az Úr székénél mindegyiket egy-egy szent állat s őrzőangyal vigyázta, akiknek mozdulatlan szemük volt erre a célra. S vajon az alsóegyiptomi piramisok csillogó cementtel fedett oldalaikat nem fordították-e pontosan a négy égtáj felé? így volt tervezve a paradicsomi folyók elrendezése is. Kígyókként kell elképzelni folyásukat, melyeknek farkahegye érintkezik, s melyeknek torkolatfeje egymástól távol fekszik, úgyhogy a négy égtáj felé ágaskodnak szét. Ez nyilvánvaló átvétel. Elő-Ázsiába helyezett ismétlése földrajzi viszonyoknak, melyeket más, nyoma veszett helyről jól ismerünk: még pedig Atlantiszról, ahol is, Platón közlése és leírása szerint, a sziget közepén fölnyúló istenhegyből ugyanez a négy folyó ugyanily módon, azaz keresztalakban, futott a négy világtáj felé. Minden tudós vita a főfolyamok földrajzi jelentőségéről s magának a kertnek helyéről szószaporítás szintjére süllyed evvel a visszavezetéssel, melyből kiviláglik, hogy az itt is, ott is gyökeret vert paradicsom-gondolat a népeknek egy elmerült világra való emlékezéséből táplálkozik, ahol bölcs és művelt népesség élte éppoly szelíd, mint szent békében boldog életét. Semmi kétség, hogy itt a tulajdonképpeni paradicsom hagyományának és az aranykor mondájának elkeveredéséről van szó. Az emlékezet, úgy látszik, joggal hivatkozik ez utóbbira nézve a heszperidák országára, ahol, ha a híradások nem csalnak, azóta sem ismétlődő kedvező körülmények közt élte egy nagy nép bölcs és jámbor életét. Az «Édenkert» azonban, az első haza és bukás földje semmiesetre sem ez volt; csupán kulisszaszerű látszatcél a térbeli-időbeli vándorúton a paradicsom felé; mert az ősembert, az adamitát a földtörténeti régiségtudomány olyan időkben s terekben keresi, amelyeknek letűnése megelőzi Atlantisz benépesedését.

Szemfényvesztés és csalóka játék ez a vándorút csupán! Mert ha lehetséges, ha elnézhető, bárha csalafinta volt, hogy az aranyalma földjét, melyen a négy folyó áthaladt, a paradicsommal azonosítsuk, hogyan állhatna fenn ilyen tévedés, még az öncsalásra irányuló legjobb akarat mellett is, a lemuri világgal szemben, amely a következő, a legtávolabbi réteg, és ahol a kínzottképű emberfia, akiben a kedves és szép József nagyon is érthető felháborodással vonakodott volna önmagára ismerni, kétségbeesett harcban nyögte kéjes és félelmes élet-álmát a rablószalamanderek és repülőgyíkok páncélos hústömegével? Nem az «édenkert» volt ez, hanem a pokol.

Vagy inkább ez volt az első, átkozott állapot a bukás után. Nem itt, nem az idő és tér kezdetén tépték le s ízlelték meg a gyönyör és a halál fájának gyümölcsét. Még régebben történt ez. Az idő kútjának mélysége megmértnek látszik, mielőtt elértük volna azt, amit akarunk: a kezdeti és végső célt; az ember története ősibb, mint az anyagi világ, mely akaratának műve, ősibb, mint maga az élet, mely akaratától függ.

8.

Egy régi s az ember legigazabb önérzésén alapuló szellemi hagyomány, mely az idők kezdetén keletkezett s örökségként ment át a kelet vallásaiba, jövendöléseibe és egymást váltogató ismeretelméleteibe, az Avesztába, az Iszlámba, a manicheusok tanába, a gnózisba és a hellenizmusba, megadja az első vagyis a tökéletes ember, a héber adam kadmon alakját, akit tiszta fényből alkotott ifjúnak kell képzelni, ahogy a világ kezdete előtt, mint az emberiség ősképe s összefoglalása megteremtetett, s akihez bár változó, de lényegében egybehangzó tanítások és tudósítások kapcsolódnak. Az ősember, így szól a tanítás, a kezdet kezdetén Isten kiválasztott harcosa volt a vadonatúj teremtésbe betolakodó Gonosz ellen vívott harcban, ám vereséget szenvedett, démonok rabláncára jutott, az anyaghoz tapadt, eredetét elfeledte, azután az Istenség második küldöttje által, ki titokzatos módon ismét önmaga, önmagának magasabb mása volt, kiszabadult földitesti léte sötétjéből és visszakerült a fényvilágba, de eközben fényességének egyrészét hátrahagyta, s ennek felhasználásával alkottatott az anyagi világ s a földi ember: csodálatos történet, amelyben a kozmogonikus szándékok mögött még háttérben marad a természetesen már kihangzó megváltáshirdető elem; mert a tanítás szerint, az ősember- istenfia fénytestében benne rejlett a hét fém, melynek a hét bolygó felelt meg, s melyből a világ fölépült. Ezt abban a fogalmazásban is hallottuk, hogy az atyai őslényegből származó fényember a hét bolygó szféráján keresztül szállt alá és mindegyiktől megkapta természetének egy részét. Ám ekkor lepillantott s az anyagban meglátta tükörképét, megszerette, hozzá ereszkedett s ekképpen az alantasabb természet rabságába jutott. S éppen ez magyarázza az ember kettős természetét, mely az isteni származás és eredeti szabadság jegyeit az alantasabb világ súlyos bilincseivel szétválaszthatatlanul egyesíti.

E tragikus szépséggel teli nárcisztikus képben kezd tisztulni a hagyomány értelme, mert ez a tisztulás abban a percben megtörténik, amikor az istenfiú alászállása fényvilágából a természetbe többé nem pusztán engedelmes követése egy magasabb megbízásnak, tehát bűntelen aktus, hanem önálló s önkéntes vágyteljesítés, tehát bűnös cselekedet. Ugyanekkor ama második küldött jelentése is kezd világosodni, aki a fényemberrel magasabb értelemben azonos s aki eljött, hogy őt a sötétség hálójából megszabadítsa s haza vezesse. Mert a tanítás most tovább halad s a világot fölbontja az anyag, a lélek és a szellem három személyes elemére, melyek közt szövődik az Istenség közreműködésével az a regény, amelynek tulajdonképpeni hőse az ember kalandor és kalandban alkotó lelke, s amely az őstörténetet s a végső dolgok jövendölését tökéletes mítoszban egyesítve világos útbaigazítást ad a paradicsom igazi helyére és a «bukás» történetére nézve.

Mondtuk, hogy a lélek, azaz: az ősemberi, éppúgy, mint az anyag, egyike volt a kezdetben fennálló princípiumoknak, és hogy élet volt benne, de tudat nem. Valóban oly kevéssé volt tudatos, hogy noha Isten közelében, a nyugalom és boldogság magasabb világában lakozott, mégis nyugtalanná tette s megzavarta hajlama - pontos irány-jelentésében véve a szót - a még alaktalan anyaghoz, amellyel vágyakozott elvegyülni és alakzatokat teremteni belőle, hogy bennük testi gyönyöröknek lehessen részese. Ám miután a lélek engedett a csábításnak s alászállt hazájából, szenvedélyének kéje és kínja nem csökkent, hanem inkább gyötrelemmé erősödött azáltal, hogy a csökönyös és lomha anyag mindenáron meg óhajtott maradni alaktalan ősállapotában, s egyáltalában nem akart tudni róla, hogy a lélek gyönyörűségére formát öltsön s alakítóvágyával szemben a legerélyesebb ellenállást tanúsította. Itt lépett közbe Isten, aki úgy látta, hogy a dolgok ilyetén állása mellett nem tehet mást, mint hogy segítségére siet a léleknek, tévútra jutott őstulajdonának. Támogatta szerelmi küzdelmében az ellenkező anyaggal, s megteremtette a világot, azaz: segítvén az ősemberit, szilárd, hosszúéletű formákat alkotott, hogy a lélek e formákban testi gyönyörhöz jusson s embereket nemzzen. Nyomban ezután azonban, fölényesen kigondolt tervét tovább követve mást is tett. Kiküldötte e világra, szó szerint így áll a tudósításban, melyre hivatkozunk, istensége lényegéből a szellemet az emberhez, hogy az ember tetemében fölébressze álmából a lelket, s atyja parancsára mutassa meg neki, hogy hazája nem ez a világ és szenvedélyének érzéki vállalkozása bűn volt, melynek következményeként kell tekinteni e világ teremtését. S amit a szellem az anyaghoz láncolt emberi lélek előtt valóban folytonosan világossá akar tenni, s amire örökösen figyelmeztetni próbálja, éppen az, hogy a világ megalkotása csupán balga elvegyülésének következménye az anyaggal, s ha ettől elválik, az alakot nyert világ léte azonnal megszűnik. A szellem föladata tehát a lelket erre a belátásra ébreszteni, s minden reménye és törekvése arra irányul, hogy a szenvedélyes lélek, tudomást szerezvén a dolgok állásáról, ismét ráismerjen túlvilági hazájára, kiverje fejéből az alsóbb világot s igyekezzen újból hazatalálni a magáéba, a nyugalom és boldogság szférájába. Abban a pillanatban, amikor ez megtörténik, ez az alsóbb világ szétomlik, az anyag visszanyeri lomha makrancosságát, fölszabadul alakba kötöttségéből, ismét örülhet alaktalanságának, mint az ősörökkévalóságban, a maga módján tehát ismét boldog lehet.

Eddig szól a tanítás és a regény a lélekről. Semmi kétség, hogy itt értük el a végső «visszát», itt jutottunk az ember legmélyebb múltjához, itt találtuk meg a paradicsomot és vezettük vissza a bűnbeesés, a megismerés és a halál történetét legtisztább létformájára. Az ősemberi lélek a kezdet, pontosabban egyik kezdet, mert mindig volt, idő és formák előtt, mint ahogy Isten is mindig volt és az anyag is. Ami a szellemet illeti, amelyben a lélek hazavezetésére rendelt «második küldöttet» ismertük föl, noha meghatározatlan módon közeli vérrokona a léleknek, mégsem az maga még egyszer, hiszen fiatalabb nála: Isten kiáradása, a lélek tanítására és megszabadítására s ezáltal az alakot öltött világ megszüntetésére. Ha a tan bizonyos fordulatai lélek és szellem magasabb azonosságát állítják vagy jelképesen erre céloznak, annak szintén megvan a maga jó oka, ami nem csupán annyi, hogy az ősemberlélek kezdetben az Isten harcosaként szerepelt a világba furakodó Gonosz ellen és így kiszabott feladata igen rokon azzal, ami később az ő megszabadítására küldött szellemre hárult. A tanítás inkább azért marad adós az ok magyarázatával, mert nem jut el annak a szerepnek teljes kialakításáig, melyet a szellem a lélek regényében játszik, és ezirányban mindenesetre kiegészítésre szorul.

A szellem feladata e lélek és anyag egymásra ismerő nászából keletkezett világában a formáknak és a halálnak tökéletesen egyértelmű és világosan körülhatárolt. Küldetése abban áll, hogy az önfeledten formába és halálba bogozódott lelket magasabb eredetére emlékeztesse; meggyőzze róla, hogy hiba volt összeállni az anyaggal és így a világ teremtését előidézni; s végül a lélek honvágyát odáig csigázza, hogy egy nap teljesen kibontakozzék kínból és kéjből és hasa lebegjen, amivel a világ minden további nélkül véget ér, az; anyag visszakapja régi szabadságát és a halál eltakarodik a világból. De mint ahogy valamely királyság követe, ha sokáig tartózkodik az ellenséges országban, a maga hazájának szempontjából a romlás áldozata lesz, amennyiben tudniillik a beolvadás és hasonulás és alkalmazkodás révén észrevétlenül az ellenséges föld gondolkodásmódjába és érdeknézésébe siklik át, úgyhogy a honi érdekek képviseletére alkalmatlanná válik és vissza kell őt hívni: így vagy hasonló módon áll a dolog a szellem küldetésével is. Minél tovább tart a küldetés, minél tovább tart a szellem diplomáciai tevékenykedése idelenn, annál nyilvánvalóbb lesz - az említett megromlás folytán - tevékenykedésének belső hasadása, amely a magasabb szférákban aligha maradhat titok és gyaníthatóan már visszahívását okozta volna, ha a célszerű helyettesítés kérdése nem lenne oly nehéz, mint amilyennek látszik.

Nem lehet kétség afelől, hogy a szellemre a világ elpusztít ójának és sírásójának szerepe idők folyamán egyre súlyosabban kezd nehezedni. Így például tartózkodásának átalakító hatása alatt a dolgokkal szemben elfoglalt nézőpontja megváltozik s míg régebbi fölfogása szerint azért küldetett, hogy a halált kiirtsa a világból, most ellenkezőleg kezdi magát a halálos princípiumnak érezni, amely a halált a világra hozza. Valóban, ez nézőpont és fölfogás kérdése; így is lehet megítélni és amúgy is. Csak tudni kell, kit milyen szellemi magatartás illet meg, s eredetileg milyenre van kötelezve, különben föllép az a jelenség, melyet tárgyilagosan romlásnak neveztünk, és az ember elfordul természetes föladataitól. A szellem bizonyos jellemgyöngesége nyilvánul itt meg, amikor azt a hírét, hogy ő a pusztító és a formák szétrombolására törekvő princípium, - ezt a hírét, amelyet legnagyobbrészt tulajdon lényéből, tulajdon önmagát sem kímélő ítéletvágyából kifolyólag szerzett - nehezen kezdi viselni és becsületét kockáztatja, hogy megszabaduljon tőle. Nem arról van szó, hogy szándékosan lesz küldetésének árulója; hanem akarata ellenére, annak az ösztönnek és indulatnak kényszere alatt, melyet tilos szerelemnek nevezhetnénk a lélek és a lélek szenvedélyes forrongása iránt, cseréli meg szájában a szavakat, amelyek így kedveznek a léleknek és vállalkozásának s részrehajló iróniával tulajdon tiszta céljai ellen, az élet és a formák javára szólnak. Hogy vajon a szellemnek szintén csak javára válik-e ez az áruló vagy árulásszerű viselkedés, hogy vajon nem kénytelen-e mindenképp és még ezen a módon is azt a célt szolgálni, amelyre küldetett, azaz az anyagi világ megszüntetését a lélek kiszabadítása által, s hogy vajon nem tudja-e ezt maga is pontosan, tehát nem azért cselekszik-e így, mert alapjában biztos benne, hogy nyugodtan tehet így - erre a kérdésre nincs felelet. Mindenesetre akaratának ebben az ironikus-önmegcsúfoló egyesülésében a lélekkel lelhetjük meg a tan ama allegorikus fordulatának magyarázatát, hogy a «második küldött» a gonosz legyőzésére küldött fényember másik-maga volt. Igen, meglehet, hogy ebben a fordulatban profetikus utalás rejlik Isten titkos végzéseire, melyeket a tan szentebbeknek s átláthatatlanabbaknak tisztel, semhogy egyenesen kimondhatok volnának.

9.

Higgadtan szemlélve mindezt, a lélek vagy az őskezdetbeli fényember «bűnbeeséséről» csak erős erkölcsi túlzással lehet beszélni. A lélek mindenesetre bűnt követett el önmaga ellen: eredeti nyugodalmas és boldog állapotának könnyelmű föláldozása által, de nem Isten ellen, szenvedélyes viselkedésével megszegvén tilalmát. Ilyen tilalmat, legalább az általunk elfogadott tanítás szerint, Isten sohasem adott.

Ha a jámbor hagyomány mégis erről tudósít, tudniillik Istennek az első emberhez intézett tilalmáról, hogy a «jó és gonosz» megismerésének fájáról ne egyék, mindenekelőtt meg kell gondolnunk, hogy itt másodlagos és már földi folyamatról van szó, az emberekről, akik Istennek tulajdon alkotó segítségével keletkeztek, mikor a lélek megismerte az anyagot; és ha Isten csakugyan próbára tette őket, nem lehet kétség afelől, hogy az eredménnyel már eleve tisztában volt, s csak az homályos most már, miért nem kerülte el inkább, hogy tilalmával, melynek megszegése felől bizonyos volt, alkalmat adjon az emberiséggel szemben amúgyis ellenséges érzésű angyali környezetének a kárörömre. Mivel pedig továbbá a jó és gonosz formulája kétségtelenül és elismerten a tiszta szövegnek csak glosszája és kiegészítése, és valójában oly megismerésről van szó, amelynek következménye nem a jó és gonosz erkölcsi megkülönböztetésének képessége, hanem a halál volt: alig lehet kétséget támasztani ama magyarázattal szemben, hogy a «tilalom»-ról szóló híradás is csak efféle jószándékú, de meg nem felelő kiegészítés.

Minden emellett szól, de főképpen az, hogy Isten a lélek kéjsóvár cselekedetén nem bosszankodott meg, nem taszította el őt s más büntetéssel se sújtotta, ami túlhaladta volna az önként magára vont szenvedés mértékét, mely persze fölért a gyönyörrel. Inkább az a nyilvánvaló, hogy a lélek szenvedélye, ha nem is rokonszenvet, de legalább részvétet keltett benne; mert hívatlanul is nyomban segítségére sietett, személyesen beleavatkozott megismerő szerelmi harcába az anyaggal, amennyiben e harcból a formák halálvilágát teremtette meg, hogy a lélek gyönyörűségét lelje benne: oly magatartása ez Istennek, amelyben csakugyan nehéz vagy egyáltalában nem lehetséges megkülönböztetni a részvétet a rokonérzéstől.