Címoldal

A kötetet összeállította és a képeket válogatta: Vass Norbert

A könyv Dr. Ábel Kornél, András Tamara, Bicsérdi Ádám, Bihari Balázs, „Bogyó János”, Bátyi Zoltán, Bókkon Gyula, Csaba Zoltán, Csapó Éva, Csatári Bence, Fábián Titusz, Felméry Tamás, Gazda Albert, Hajda Iván, Héra Gábor, Hornos Árpád, Jakobetz László, Jászfalvi József, Jávorszky Béla Szilárd, Jobbágy Gyula, Kabai József, Korbely György, Koszits Attila, Kovács Béla, Kovács László, Kovacsics András, Majnik László, Nagy Krisztina, Nyőgéri Tünde, Ócsag Andrea, Rozsonits Tamás, Stróbl Eszter, Szarvas Károly, Tamás Nándor, Tass Bálint, Troszt Béla, „Vándor Tamás”, Vass Norbert, Völgyi Béla Tibor, Vörös András írásainak felhasználásával készült.

Borítóterv: Müller Péter

Borítófotó: Fortepan/Urbán Tamás

© Vass Norbert, 2022

© CSER Kiadó, Budapest, 2022

A kötet megjelenését az NKA Hangfoglaló Program támogatta.

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Olvasószerkesztő: Gazda Boglárka

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-682-7

Tartalom

Egy, két, há’, négy!

1. Kalandjaim az Omegával a beatkorszakban • OSZK • Vár Klub • Dália Klub

2.  Bosch Klub • Ezek a fiatalok • Beatlagzi hajnalig

3. Reveláció • Fővárosi Művelődési Ház

4. Át a tű fokán • Metro Klub

5. Hamm, mondta a Flamm, a stramm

6. Little Richard nekem Levente hangján énekelt • E-Klub

7. „A srácok velem vannak!”

8. Balaton • A Bergendy, a Balaton-part és a biciklipumpa

9. „A boldogság még vihart kavar, de szól a dal” • Egy szupergruppó Újszegeden

10. Képzelt riport • Diósgyőr, avagy messze ide Vúdsztok

11. Budai Ifjúsági Park • Proletár nemzetköziség

12. Így lettem örökmozgó • Bem Rockpart

13. Aki elnémította az Il Silenziót

14. A Pajtás és a Piramis • Nevetnék mindenen

15. Omega Red Star • Kisstadion

16. Az első Skorpió-bulim • Táncdalfesztiválok

17. Soltész Rezső tüdőszűrésen

18. Őrmester elvtárs a vízben! Szabotázs! • Pécsi Ifjúsági Ház és Ifjúsági Park

19. Suttogni a sötétben Schuster Lórival • Lőrinci Ifjúsági Park

20. Bégetés a Hajógyári-szigeten

21. „A legjobbat akartátok, a legjobbat kapjátok!”

22. Lennon élt, Lennon él, Lennon élni fog! • A Kertészeti Egyetem Klubja

23. „A tinédzserek vad élete”

24. Gyerekek, ilyet még Amerikában sem láttam!

25. Kócos tömeg a Schmidt-villa udvarán

26. Kik azok a csövesek? • Muszáj tartozni valahova • Trapper farmer

27. Tejben és rockban fürösztve

28. A művház, ahol levették a színpadról Ferót • ORI

29. A ráadás • Budapest Sportcsarnok

30. Szerelem az Ifipark záróbuliján • Ifjú Gárda

31. Tabán • Kék asszony

32. Koncert és rangadó a focipályán

33. Letegezhetem vajon? • Lágymányosi Közösségi Ház

34. Elfelejtett szó

A képek forrása

Egy, két, há’, négy!

November volt, és rossz idő aznap is. Vihar dúlt odakint, villámok festették meg egy-egy pillanatra a szemközti nyomda szürke tömbje fölötti felhős eget. Kövér cseppek kopogtak az üvegen, rendesen esett. Anya kilukadt zoknikba tömött szivacsdarabokat szuszakolt az ablaktáblák alá, hogy fogjanak a szélből valamit, én meg a nagyszobában, a hatvanas Tungsram-izzó sárga fénye alatt tologattam csendben a Matchboxaimat. Csillagszórók égették ki korábban itt-ott a szőnyeget, advent közeledett, és lopakodott a rendszerváltozás is a kertek alatt – persze ez érdekelt a legkevésbé akkoriban. Kiscsoportos voltam, titokban cumisüvegből ittam még a kakaót. Ha vendégek jöttek, a szekrény mögé rejtettem a cumisüvegem, a beatkorszak pedig színes borítók takarásában a vitrin mögött pihent.

Ámulatba ejtettek a mesés albumtokok. Nagyok voltak, idegenek, díszesek. Ketté lehetett hajtani és körbeautózni a szőnyegen a fényképekkel meg betűkkel teli téglalapjukat. Érezni lehetett olyankor a lemezek semmivel össze nem téveszthető – antikváriumok sárgult papírlapjaiból, olvadt fóliából és csillogó, fekete bakelitből kevert –, varázslatos illatát. És a barázdákba préselt hangokról még szó sem esett. Mert bár fogalmam sincs, melyik korong lehetett, de biztosan szólt azon a novemberi délutánon apa lemezei közül valami.

Mindannyiunk életében kell legyen egy novemberi délután, amikor a vihar elcsendesül, és megszólal a zene. Attól fogva mese nincs. Dalok jutnak eszünkbe, amikor öröm ér bennünket, amikor szomorúak, szerelmesek, elcsigázottak vagy büszkék vagyunk. Lemezeket teszünk fel, ha elveszítünk valakit vagy hogyha társra lelünk, de sokszor saját magunkra is dalokon keresztül ismerhetünk. Van úgy, hogy dalszövegekkel fejezzük ki a kívánságainkat, és dalokhoz fordulunk akkor is, ha egy régi érzést keresünk. A jól sikerült refrének közös élményeket konzerválnak, és ahogy akadnak városokhoz, lakásokhoz, évszakhoz köthető lemezek, úgy helyzeteket vagy akár egész életszakaszokat is felidézhetnek némelyikek. A dalok lelkünk egy-egy darabkájának kínálnak albérletet. Bennünk laknak, és idővel mi is beléjük költözünk valahogy.

A mögöttünk hagyott másfél hosszú év engem sokszor egy nem múló, esős novemberi délutánra emlékeztetett. Halkabb lett körülöttünk a zene, és mivel élőben is rég hallhattuk már a kedvenceinket, eszembe jutott: ha a koncerttermek helyett úgyis a monitorunk előtt töltjük az időt, pompás alkalom kínálkozik rá, hogy összegyűjtsünk néhányat a Nagy Generáció és az utánuk feltűnő nemzedék emlékezetes fellépései közül. Hirdettünk egy pályázatot. Az NKA Hangfoglaló Program, a Hangőr Egyesület és a Volt egyszer egy beatkorszak blog felhívására bárki küldhetett sztorit, aki szívesen elmesélte a Kádár-kori koncertélményeit. Tárcákat, egyperceseket vártunk. Történeteket, amelyek abból mutatnak meg valamit, amikor egy bő órán át együtt lehetünk a lelkünk albérlőtársaival. Az élőzene erejéről, a rajongás természetrajzáról, az erősítők közvetítette karneválról vártunk emléktöredékeket. De, amit kaptunk, az jócskán túltett ezen. Olyan volt minden beérkezett szöveg, mint az adventi kalendárium ablakai mögött a jutalom. Ajándék, amire esős novemberi délutánokon sokszor gondol minden gyerek. A zene elvégre ünnep bármikor.

Ahogy újraolvastam a pályázatra beérkezett írásokat, az volt a benyomásom, hogy a szövegek között a találkozás a legfőbb kapocs. Mindahány emlékező arról ír, hogy milyen hatást gyakoroltak rá a dalok, megfogalmazza ugyanakkor a zenének köszönhető – a szerelemmel, a barátsággal, a közösséggel vagy a piával, a cigivel való – találkozásait is. Azt ragadják meg a pályázati anyagok, hogy mit jelentett a rajongott sztárral, a tanárok, a szülők, a rendőrök vagy az állam szigorával találkozni. Arról a kilencven percről szólnak, amikor az ősök, a bumburnyák rendfenntartók és a túlteljesítő csinovnyikok sem számítanak. Amikor együtt vannak, összekapaszkodnak, üvöltenek vagy mosolyognak, amikor a hőseik zenéjén keresztül önmagukkal találkoznak a mindenkori fiatalok. Bár én másik nemzedékhez tartozom, élni kezdtek előttem a pályázatra érkezett írások mondatai, és meggyőződésemmé vált, hogy az összeolvasásukkal ábrázolhatók a hatvanas, a hetvenes és részben a nyolcvanas évek hazai koncertkultúrájának tónusai. Nem éles minden árnyalat, de a legfontosabb tendenciák, a legnevesebb együttesek, a legmenőbb helyek azért így is jól látszanak. Az enciklopédikus részletezés helyett egyébként is vonzóbbnak tűnt nekem a rajongók szemével láttatni a korszakot.

Úgy tudom, a Kádár-kor élőzenei eseményeiről nem készült korábban hasonló szellemű kiadvány. Ezért is remek, hogy a Cser Kiadó és az NKA Hangfoglaló Program felkarolta az ügyet. Köszönöm nekik! Ahogy mindazoknak is, akiknek az írásai a most következő oldalakon olvashatók. A könyv lapjain esetleg újból egymásra akadhatnak azok, akik negyven-ötven évvel ezelőtt épp egymás mellett álltak egyik-másik bulin. Biztos vagyok benne, hogy az olvasók közül sokan ugyancsak ott voltak a megidézett koncerteken, és egy esős délutánon elmesélik majd az unokáknak a saját változatukat. Ha így lesz, akkor ez a kötet teret teremthet különböző nemzedékek találkozásának is.

Na igen, találkozás! A Beatkorszak blog szerzőivel igyekeztünk minél több zenészt is megszólaltatni azok közül, akik a színpadon álltak a megidézett bulikon. Hajmeresztő történeteket hallottunk tőlük is. Abban bízom, az olvasóknak legalább annyira izgalmasak és olykor meglepők lesznek az előadók kommentárjai, amennyire nekem. Akárhogy is, a következőkben közös oldalpárra kerülnek rajongók és rajongottak elbeszélései. Hálás vagyok a beat- és a rockkorszak ikonjainak, hogy megosztották velünk az emlékeiket, és köszönettel tartozom a szerzőtársaknak is, akik a gazdag háttérinterjúkat készítették, amelyekből bőven szemezgethettem a kötet összeállításakor.

A könyv ötletét adó karcolat- vagy novellaszerű pályázati anyagok és az előadók visszaemlékezései a korszakban való eligazodást segítő, a memoárokban említett jelenségeket, fogalmakat magyarázó miniesszékkel, valamint a szövegekben szóba kerülő helyszíneket bemutató írásokkal egészülnek ki. Ezek elsősorban a fiatalabb olvasóknak kínálnak támpontokat és a korszak megelevenítését szolgálják, ahogy a kötet képanyaga is. Laza kronológia szerint követik egymást a fejezetek, és reményeim szerint finom átkötések kínálnak átjárást, egymásra kacsintások teremtenek összeköttetést az epizódok között.

Színes kaleidoszkópra emlékeztet engem ez a kötet. Az összképe olyan, mint egy évtizedeken át tartó popfesztiválról szóló szubjektív riport, vagy mint egy nemzedéki életérzést taglaló sodró beszámoló.

Más dolgunk nem maradt, számoljunk be együtt mi is, és az egy, két, há’, négy! után jöjjenek a kedvenceink!

Vass Norbert

1.
Kalandjaim az Omegával a beatkorszakban

A hatvanas évek elején kezdtünk el gitározni, és mihelyt le tudtunk játszani pár akkordot, zenekart alapítottunk. Kóbor Meckyvel és Varsányi Istvánnal egy Fraknói Pál nevű zongorista mellé csapódtunk, aztán egy Cupi névre hallgató tenorszaxofonossal, valamint Laux Józsi dobossal kiegészülve Ciklon néven kezdtünk próbálni.

Külföldi dalokat játszottunk, a Shadows, a Ventures, a Champs és a Hurricanes számait. Együtt tanultuk a beatzenét a barátokkal, a rajongókkal, az egész világgal. Egyszeri és megismételhetetlen idők voltak.

Amikor Mecky lejátszott a barátainknak egy boogie-menetet, egyszerre kiáltottak fel: fantasztikus! Ha ez manapság elképzelhetetlennek tűnik is, 1962-ben a dzsesszen, az operetten, az örökzöldeken és az olasz zenén kívül nem volt más. Ami ezektől eltért, forradalmian újnak számított. Összeállt lassan a repertoárunk, csakhogy nem tudtuk, hol adjuk elő a dalokat. Az volt ugyanis az igazán menő, aki állandó helyen játszhatott. Így szúrtuk ki magunknak a Hess András téren játszó Próféta zenekart.

Már nem emlékszem, melyikünk ötlete volt, de egyetértettünk abban, hogy mi is a Vár Klubban akarunk játszani, elhatároztuk ezért, hogy egyenként beszivárgunk a zenekarba. Elsőként Varsányinak sikerült, mert nem volt a bandában bőgős. Varsányi megcsinálta a helyet Meckynek, mivel ritmusgitár is kellett, ők ketten pedig előkészítették számomra a gitároscserét. A tervünk sikerült. 1962. szeptember 23-án megszületett az Omega. A felállás: Benkő Laci (ének, zongora, furulya), Kóbor János (ének, ritmusgitár), Kovacsics András (szólógitár), Künsztler Tamás (dob), Láng Péter (szaxofon), Varsányi István (basszusgitár).

1962 és 1967 között én voltam a szólógitáros és a zenekarvezető. Annak a sűrű öt évnek a megszámlálhatatlan élménye közül ezúttal három eseményt ragadnék ki röviden.

A vicces

Ahogy kezdték megismerni a zenekar nevét, egyre többen kerestek bennünket vidékről is. 1966-ban Kiskunhalasról kaptunk felkérést. A szerződés a meglehetősen jó csengésű SERNEVÁL nevű cégtől érkezett. Meg is szerveztük az utazást, ahogy kell: Nysa busszal, cuccal, hat zenésszel.

Alighogy megérkeztünk Halasra, világossá vált a megbízónk teljes neve: Sertésgondozó Nemzeti Vállalat.

A megható

Az Egyetemi Színpadon is rendszeresen voltak hangversenyeink. A repertoárunkban szerepelt a Yardbirds Still I’m Sad című száma. A mikrofonok elé térdelve énekeltük a dalt sötétben, csak gyertyák pislákoltak előttünk. Meghökkentő látvány lehetett ez akkoriban.

A nehéz időszakom

1966 nyarán az OSZK közvetítésével az alsóörsi Sirály étterembe kerültünk, ahol mindennap hattól tíz óráig szolgáltattunk zenét.

Miután beájultunk a strandról, általában álmosan indult a műsor délután. Zömmel Shadows-számokat adtunk elő. Ez volt a gitáros menet, amely során az énekes számokhoz alapoztuk meg a hangulatot. Hiszen az utolsó két kör volt azért az igazi.

Meglehetősen nehéz időszak volt ez nekem, mert a mindennapos koncertezéssel párhuzamosan az Elektronikus Mérőkészülékek Gyárában, a budapesti EMG-ben végeztem az egyetemi szakmai gyakorlatomat. A zenekar a Balaton-parton lakott, nekem viszont minden áldott nap utaznom kellett. Mivel autóm nem volt, maradt a vonat.

Ami délután fél hatra ért Alsóörsre, utána pedig döcögött tovább a nagykanizsai végállomás felé. Ugyanez a szerelvény jött vissza éjjel, ugyanabban a kocsiban tértem tehát vissza a fővárosba, ami a koncertek helyszínére vitt. Alvás egy szem se, irány az EMG! Emlékszem, állt a folyosó végén néhány hosszúkás, tolóajtós szekrény. Egy alkalmas pillanatban eltűntem az egyik mélyén, hogy szundítsak kicsit. Valahogy túl kellett élnem ezt a nyarat.

A harmadik héten annyira kimerült voltam már, hogy átaludtam az alsóörsi megállóhelyet. A kalauz keltett fel: végállomás! Mire visszaértem, a bulinak már rég vége volt, nélkülem játszották végig az előadást. Másnap megbeszéltem a kalauzzal, hogy mindig ébresszen fel Alsóörs előtt, különben az Omega szólógitáros nélkül marad. Így többet nem fordult elő hasonló eset.

Kovacsics András