Ken Greenhall: Hell Hound

Copyright © 1977 by Ken Greenhall

Introduction copyright © 2017 by Grady Hendrix

Hungarian Translation © Uram Tamás, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ken Greenhall: Hell Hound

Valancourt Books, Richmond, Virginia, 2023

Fordította: Uram Tamás

ISBN: 978 963 598 221 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Ligeti Szilvia

Tördelő: KFBooks Design Studio

Műfaj: horror

ELŐSZÓ

Két okból is kénytelen vagyok bemutatni Ken Greenhallt. Egyrészt mert már nem él, úgyhogy saját maga nem tud bemutatkozni. Másrészt pedig azért, mert kevés szerző törlődött ki ilyen maradéktalanul a köztudatból. Hat megjelent regénye kereskedelmi forgalomban nem kapható. Wikipédia-oldala nincs, bibliográfiai utalásokban jószerével nem szerepel, az a maroknyi online említés pedig, ami fellelhető róla, még abban sem ért egyet, hogy férfi vagy nő volt-e egyáltalán. Greenhall a szerző, és Jessica Hamilton az írói álnév? Vagy Hamilton az író, és Greenhall a szellemi terméke?

Greenhall írói munkásságának mécsese nem pislákol, hanem teljesen kihunyt. Ami az életműből fennmaradt, az néhány megfakult borítójú puha fedeles kötet a használt könyveket is beszámító kereskedések dohos polcain. Ezek cserélnek gazdát a rendíthetetlen Greenhall-fanok között, illetve kerülnek értékesítésre az interneten, filléres áron, plusz szállítási költség. Greenhall a horrorirodalom láthatatlan embere. És egyik legremekebb tollú stilisztája.

„Amikor fiatalabb voltam, észrevettem, hogy James, az apám testvére, úgy fordítja rám a tekintetét a kutyánkról, hogy közben az arckifejezése változatlan marad. Hamar megtanítottam, hogy úgy nézzen rám, ahogy semmi másra.”

– Elizabeth (Jessica Hamilton álnéven)

„Volt idő, amikor az én életem is ilyen volt. Néhanapján borjúhúst ettem, és kerültem az olyan embereket, akik komoly érdeklődést mutattak Isten iránt. Naphosszat bájologtam a kuncsaftokkal, és időről időre bebújtam a fekete bársonylepel alá, hogy ellopjam a lelküket.”

– Childgrave

„Ezek bolondok. A bőrük fakó, az országuk lapos és nyirkos, és nincs lelkük. Meggyőződésem, hogy így bűnhődnek azért, mert csak egy istenük van.”

– Lenoir

A Rosemary gyermeke, az Ördögűző és a The Other piaci sikere az 1968 és 1971 közötti időszakban valóságos könyvkiadási aranylázat indított útjára, a könyvesboltok megteltek ezüstfóliás, dombornyomott fedelű ponyvaregényekkel, csiricsáré borítógrafikákkal és olyan hatásvadász címekkel, mint Satan’s Love Child, Queen of Hell vagy The Desecration of Susan Browning. A láz a kilencvenes évek elejéig tartott, akkor a túl sok olcsó könyv, a túl sok becsődölő fiókkiadó és a szektort utolérő egyesülési mánia kombinációja kipukkasztotta a buborékot, és a horror iránti érdeklődés visszaesett a korábbi szintre.

Ebből a vadvízi morajlásból Greenhallt aligha lehetett kihallani. Amikor más szerzők kiabáltak, ő suttogott. Ahol más szerzők a groteszkhez nyúltak, ő visszafogottságra törekedett. Az akkori legnépszerűbb könyvek sokkhatásokban tocsogó, hatalmasra duzzadt kötetek voltak. Greenhall könyvei pontosak voltak, és vékonykák. Nem akadt bennük semmi gyomorforgató, nem döbbentettek meg, nem mértek csapást az agyadra, de az idegeidet mégis kikezdték, egyszerűen és módszeresen. Greenhall nem törekedett arra, hogy megrémítsen. Ő a biztonságérzetedet akarta aláásni. Nehezebb trükk, de a hatása tartósabb.

Ken Greenhall Detroitban született 1928-ban, az Egyesült Királyságból frissen kivándorolt szülők gyermekeként. Tizenöt évesen befejezte a középiskolai tanulmányait, és apja hanglemezboltjában dolgozott, míg be nem vonult a hadseregbe – Németországban teljesített szolgálatot. Hazatérésekor New York Citybe költözött, és lexikonszerkesztőként dolgozott az Encyclopedia Americana és a Columbia Encyclopedia kötetein. Ebből az állásából ment nyugdíjba. 1977-ben elvette második feleségét, Agnest, és úgy döntött, kipróbálja magát regényíróként.

A százkilencven centi magas, eperszőke hajú Greenhallt világéletében a kihívások vezérelték. Egy csomó ember játszik dzsessztrombitán, és szereti Charlie Parkert. Egy elenyésző kisebbség közülük azonban nem éri be ennyivel, saját kezűleg csembalót épít, és autodidakta módon megtanul játszani rajta. Amikor Greenhall egy Rubik-kockát kapott karácsonyra, addig nem feküdt le aludni, amíg – még aznap, hajnali ötkor – rá nem jött a megoldásra. Az írás is egy újabb kihívás volt számára, olyasmi, amit munkaidő után, kézírással művelt. Egy újabb megoldandó rejtvény, csak itt a cél az emberi elme mélyének felderítése.

Greenhallt elbűvölték a különböző elbeszélői hangok, és minden egyes könyvével arra tett kísérletet, hogy egy idegen szempáron át lássa a világot. Elizabeth című kötetét egy valódi elmebeteg szaggatott, kopogós hangvétele jellemzi: a tizennégy éves lány, aki a történet narrátora, szentül hiszi, hogy egy boszorkány leszármazottja. Greenhall irodalmi ügynöke, Oscar Collier, hamar talált kiadót a könyvnek, mely (már senki sem emlékszik, miért) Greenhall anyjának lánykori neve (Jessica Hamilton) alatt látott napvilágot.

Majd, miután egy bullterrier lenyűgözte vészjósló kinézetével, Greenhall szinte azonnal nekilátott a Pokolfajzatnak, ezúttal azzal a feltett szándékkal, hogy egy állat szemén át láttassa a világot. „Végtelen módját ismerik az önbecsapásnak”, mondja rólunk Baxter, a címszereplő eb, és fakókék szemén keresztül szemlélve, érzésektől és összefüggésektől megfosztva, ismerős világunk bizarrá válik. A csecsemők fogyatékosok, mert annyira gyámoltalanok („A gyerekkel valami baj van… bűntudatuk van, amiért ilyen utódjuk született”), az emberi test hátránynak számít („Azt hiszem, az emberi test egyetlen csodálatra méltó része a kéz”), az önkorlátozás pedig ugyanaz, mint az önbecsapás.

Minden mondata a nyelvre helyezett egy-egy tudatmódosító gondolatokkal átitatott papírfecni: Baxter arra kényszerít bennünket, hogy az eddig jónak tartott dolgokat – az időseket, a házi kedvenceiket dédelgető embereket, a gyermekszületést – ezentúl szánalmasnak lássuk. De Baxteré csak egy a regényben felvonultatott nézőpontok közül. Ott van Mrs. Prescott, az öregasszony, Baxter első áldozata, Carl, a tizenhárom éves náci fiú, aki befogadja a kutyát, és a csak villanásokra feltűnő Mr. Best, a szomszéd. Ők mind előzékenyen felnyitják koponyájukat, hogy beavassanak bennünket a gondolataikba. Greenhall nem azt mutatja meg nekünk, hogy ezek a figurák hogyan jelennek meg a világ előtt, vagy hogy milyennek akarnak látszani, ehelyett inkább legbelsőbb énjüket tárja elénk kendőzetlenül, minden hiúságtól mentesen. Olyan érzés, mintha a könyv az illemtudó társadalomra szegezett géppisztoly volna, és a szabadjára engedett rövid, sarkos kinyilatkoztatások és a gyors ritmusú fejezetek golyókként röpködnének belőle.

A Pokolfajzat (vagy Baxter, ahogy akkor hívták, amikor 1989-ben Jérôme Boivin rendező bemutatta a történet nagy sikerű francia filmváltozatát) utóbb Greenhall egyik kedvence lett a saját könyvei közül (a másik a Lenoir volt). Jóllehet a regény éppen a gyilkos állattörténetek divathullámának csúcsán (A cápa és a Patkányok 1974-ben jelent meg, és milliónyi imitátort publikáltak egészen az 1981-es Cujóig) érkezett meg a piacra. Az összes létező kiadó elutasította, mígnem végül a Zebra Booksnál kötött ki, egy ponyvaregényekkel foglalkozó vállalkozásnál (ahonnan már tényleg nincs lejjebb). Ők pedig a szokásosnál is vásáribb borítót rittyentettek a még annál is igénytelenebb kiállítású kötetre, és a könyv már mehetett is a boltokba. Greenhall elborzadt a borító láttán, de senki nem törődött vele.

Az Elizabeth és a Pokolfajzat komor világa után Greenhall valami könnyedebbet akart írni. R. D. Laing négyéves kislányának fotójából ihletet merítve megírta a Childgrave-et, egy regényt egy fényképészről, aki állítólag képes szellemeket lefotózni. A szinte teljes egészében éjszaka íródott történet nem kifejezetten az a frissítő olvasmány, aminek Greenhall szánta, miközben az egyik szereplő által megfogalmazott tényt vizsgálja: „Talán Isten nem is civilizált.”

Ezután következett a The Companion egy sorozatgyilkos irgalomangyaláról, aki hajlott korúak fizetett társaságaként keresi a pénzét. Utána pedig megírta a Deathchaint, egy rövid szösszenetet, amely mintha egy sorozat első darabja akarna lenni egy konyakokkal házaló élvhajhász ügynökről, aki a létező legesetlegesebb módon magánnyomozóságra adja a fejét. Nem ez a szerző legjobb műve, de attól még ugyanolyan gyors és magabiztos próza, és lépten-nyomon tetten érhetőek benne a Greenhall stílusjegyeinek számító éles szemű megfigyelések és a csalóka egyszerűség.

Nyugdíjba vonulása után Greenhall elhatározta, hogy megírja azt a könyvet, amelynek ötletét már évek óta forgatta magában. A Lenoir egy fekete rabszolga története a 17. századi Amszterdamban, aki jó sorsa révén végül modellt állhatott Rubens Négy tanulmány egy negro fejéről című festményéhez. Ahelyett, hogy palástolni próbálná feketeségét, Lenoir arra a meggyőződésre jut, hogy éppen ez teszi őt a legvonzóbb férfivá egész Hollandiában. Nem ő a csodabogár, hanem a fakó emberek körülötte, ők a kívülállók, akiket Lenoir egy lélegzetelállító fordulattal megsajnál és felkarol. A kötetet igen kevés választja el attól, hogy mesterműnek nevezhessük. Ugyanakkor a Lenoir megadta a kegyelemdöfést Greenhall írói karrierjének is.

Mire a Lenoir megírásába belekezdett, Greenhallt cserben hagyta az irodalmi ügynöke. Ezután igyekezett új képviseletet találni magának, de újra meg újra azzal tanácsolták el, hogy túl öreg. A könyvhöz igen alapos előtanulmányokat végzett, a tényleges írási folyamat pedig minden erejét felemésztette. Amikor a regény elkészült, közvetlenül adta el a leginkább szépirodalmi köteteiről ismert Zoland Books nevű kis kiadónak. Az író ekkor hetvenéves volt, és nagyon kimerült, de boldog. A Lenoir kedvező kritikákat kapott az olyan szakmai lapokban, mint a Publisher’s Weekly és a Kirkus, aztán Greenhall egyik írótársa, Michael Pye is ringbe szállt a New York Times hasábjain.

A szükségtelenül pikírt, semmiségeken fennakadó Pye figyelmen kívül hagyta Greenhall lenyűgöző teljesítményét, ahogy ihletetten megidézte a történelmi korszakot, és inkább olyasmikbe kötött bele, hogy vajon az író pontosan mutatta-e be a 17. századi postaszolgálat sebességét, illetve hogy a Lenoir által énekelt dal korhűnek tekinthető-e. A kegyetlen és rosszindulatú cikk késdöfésként érte Greenhallt. Soha többé nem írt semmit. Tizenhat évvel később, 2014-ben hunyt el.

Ám egy hátrahagyott könyv mindig lehetőség egy újabb életre. A Pokolfajzat újrakiadása, melyet a kezükben tartanak, egy darabka Ken Greenhallból, és ameddig egy írónak olvasói vannak, soha nem hal meg igazán. Greenhall kötetei évtizedek óta szunnyadnak, eltemetve pihennek, arra vágyva, hogy felszínre törhessenek, és újra virágba borulhassanak. Várnak egy friss, érdeklődő szempárra. Várnak önökre, kedves olvasók.

GRADY HENDRIX

2017. február

GRADY HENDRIX regény- és forgatókönyvíró, a Horrorstör – A rémület bútoráruháza és a My Best Friend’s Exorcism szerzője. Egyik legújabb kötete, a nonfiction Paperbacks from Hell a horrorkategória hetvenes és nyolcvanas évekbeli fellendülését veszi górcső alá, 2017 őszén jelent meg.

ELSŐ RÉSZ

EGY

1

Délutánonként, miközben a szárazság és az öregség szagaitól körülvéve fekszem, egyre gyakrabban gondolok a fiatal párra, és egyre fokozódik az izgatottságom. Érzem, ahogy a napfény meleg foltja végigaraszol a testemen. A lábaim rángatóznak, a fülem belsejében felmerednek az apró szőrszálak. Nemsokára meghallom majd az autójuk közeledését a késő nyári nap zsongásában.

A forgalom távoli duruzsolására összpontosítok. Aztán egy semmi mással össze nem téveszthető hang hirtelen kiválik a többi közül. Ebben a pillanatban teljesen felébredek. Az ablakhoz szaladok, félretolom az ernyedten lógó, poros függönyt, és várom, hogy a pár megjelenjen.

Eddig csak egyszer sikerült a közelükbe kerülnöm. A nő mezítláb volt, és megérintette a fejemet. Pompás szaga volt, a finom elegyet uraló fanyar aroma párzási hajlandóságot jelzett. Nagyon ritkán jutok ilyen gyönyörűséghez.

Az autójuk hangja most már minden más zajt háttérbe szorít, és rögtön meglátom őket. A férfi tévedhetetlenül beparkol a kocsival a behajtóra, és a szomszédság egy pillanatra megelevenedik. Más ablakokban is elhúzódnak a függönyök, öreg, bosszús arcok tűnnek elő.

A környék hamar elcsendesedik újra, én mégis az ablaknál maradok, és a pár magas, elhanyagolt házát nézem. Mit csinálhatnak éppen? Hogyan élnek? Ha mozdulatlanul állok, és teljes figyelmemet a házukra irányítom, időnként hallom a nő hangját. De nem érem be ennyivel. A házukban akarok lenni. Olyan közel akarok lenni, hogy halljam a bőrükhöz érő szövet surrogását, amikor levetkőznek. A levetett ruhadarabokhoz akarom nyomni az orrom, hogy különválaszthassam egymástól a testük által hagyott szagnyomokat, a félelem és a gyönyör alig kivehető lenyomatait.

Ehelyett az öregasszonyra várok. Nemsokára hazaér, kimerülten és unalmasan. Egy kis csomag ehetetlen, áporodott szagú húst hoz majd magával, amit még kevésbé étvágygerjesztővé tesz azzal, hogy íztelen zsírban megsüti. Később tárcsáz valakit a telefonon, és véget nem érőn motyog a kagylóba, és csak nagy ritkán tart szünetet, amikor egy távoli, ugyanolyan fáradt hang visszamotyog neki valamit. Ez az egyik leginkább zavarba ejtő tevékenysége. Ezután valami még furcsábbat művel: bekapcsolja a televíziót, és csak ül, és meredten bámulja a lármát és a villódzást.

Oda szokott hívni magához, és a testemet simogatja. A keze száraz, és önmagában gyakorlatilag szagtalan, csak azokat a dolgokat érezni rajta, amiket megérintett. Néhány perc után elviselhetetlennek találom a közelségét, és odamegyek az ablakhoz. A sötét utca túloldalán árnyakat látok elsuhanni a fiatal pár házának ablakaiban. Hallom a nevetésüket.

A mi házunkban sosem hallani nevetést. Csak az öregség és a gyengeség tompa hangjait. De én nem vagyok gyenge. Olyan erős és találékony vagyok, amilyen az öregasszony valószínűleg sosem volt.

Milyen lehetőségek rejlenek a testi erőmben? Ez a kérdés eddig soha nem merült fel bennem. Mi volna, ha egyik reggel, ahogy ott áll a lépcső tetején, az öregasszony hirtelen azt érezné, hogy egy súlyos test megtaszítja a lábát hátulról? Mi volna, ha a levegőbe markolva előrelódulna, és az egyik lépcsőfok peremébe verné vékony falú koponyáját? Mi történne velem, miután rátalálnak mozdulatlan testére a lépcső aljában?

Csak szeretne valaki akkor is, ahogy ő is szeretett. Ebben biztos vagyok. Az emberek odáig vannak a szeretetért. Mindenhol képesek felfedezni, talán még bennem is.

2

Micsoda szeretet van egy ilyen jószágban! – gondolta Mrs. Prescott. Biztos türelmetlenül vár majd rám az ablakban, különös formájú fejét kidugva a függönyök között.

Ezt a nagy szeretetet illetően eleinte kétségei voltak. Hatvanhárom évet leélt mindenfajta házi kedvenc nélkül. Mígnem hat hónappal ezelőtt látogatóban járt nála a lánya, és megajándékozta Baxterrel. Mrs. Prescott még mindig emlékezett rá, milyen rémület fogta el, amikor a lánya autóba ült, és elhajtott, ő pedig kettesben maradt a kutyával.

Micsoda képtelen kinézetű állat. Bullterrier, mondta a lánya, hivatalosan elismert fajta. Miért akarná bárki fenntartani a világban az ilyesfajta rútságot? Balta alakú fej. Rosszindulatú kék szemei túl kicsik, az elhelyezkedésük is szerencsétlen.

Az asszony visszaemlékezett, milyen nyársat nyelten ült a szófa szélén, miközben a kutya szimatolva bebóklászta a házat. Mélységes megbántottságot érzett. Ebben a házban született, itt alapított aztán családot, és itt is fog meghalni. Már azt is bántónak találta volna, ha egy idegen akár csak kívülről ilyen tolakodó kíváncsisággal venné szemügyre a házat. Az meg, hogy ez a furcsa állat bőszen végigszaglássza azokat a tárgyakat, amelyek között élete nagy része zajlik, egyenesen elviselhetetlennek tűnt.

A kutya felment az emeletre. Valószínűleg már a hálószobájában van. Könnyek szöktek a szemébe a gondolattól. Aztán megint ott ült mellette a szófán, a karjához nyomva merev szőrrel borított testét. Amikor az asszony hüppögni kezdett, érezte, hogy az éles karmú mancsok sovány vállához nyomódnak. A kutya nyelve máris az arcán.

Ettől megborzongott, mert eszébe jutott egy több mint ötven évvel korábbi emlék. Az általános iskola napfényes osztálytermében voltak. A duci Rosen kisasszony szigorúan rájuk meredt szemüvege vastag lencséjén keresztül, és így szólt:

– Soha ne vegyetek pénzt a szátokba! A pénz tele van bacikkal. És soha ne hagyjátok, hogy egy kutya megnyaljon! A kutyák a nyelvüket használják vécépapír helyett.

Mrs. Prescott ekkor idézte fel először tudatosan a tanárnője szavait, de rájött, hogy később ő is ugyanezt mondta a saját gyerekeinek a pénzzel kapcsolatban, és soha nem engedte, hogy kutyájuk legyen.

Még mindig elhomályosították a szemét a könnyek, amikor Baxterre tette a két kezét, és megpróbálta eltolni magától. Érezte az állat szapora szívverését, és a keze véletlenül súrolta a nemi szervét. Nem hadakozott vele tovább. Tenyerébe temette az arcát, és ernyedten a szófa hátának dőlt. A kutya elhelyezkedett az ölében. Lassacskán elapadtak a könnyei, ahogy az állat testének melege átjárta a combját. Leengedte a kezét az arcától.

– Baxter – suttogta.

Így vette kezdetét a kapcsolatuk. Az asszony képtelen volt elutasítani a kutya egyszerű szeretetét, de viszonozni se tudta. Elviselte, ahogy egész életében elviselte a másoktól kapott szeretetet: alkalomadtán még értékelte is, de soha nem bízott meg benne.

Újabban mégis adódtak esték, mint ez a mostani, amikor a szokásosnál lelkesebben igyekezett hazafelé az utcán. Nem is annyira az lelkesítette, hogy mindjárt láthatja a kutyát, hanem hogy a kutya láthatja őt.

Már a saját környékén járt. A vén szilfák dús lombja árnyas alagutat alkotva hajolt össze a feje fölött, és paravánként eltakarta a magas, díszes házak felső emeleteit.

Annak idején ezeknek a házaknak az egyikében született, amikor a fák nem voltak magasabbak egy embernél, és amikor a napfény teljes erővel tűzhetett az úttestre, nyári délutánokon meglágyítva az aszfaltot. Még emlékezett azokra az augusztusi napokra, amikor ő és a barátai mezítláb jártak az aszfalton, és érezték, ahogy finoman enged a súlyuk alatt. A többiek világos húsú talpukat magasra emelgetve, gyorsan keresztüliramodtak a felforrósodott úttesten. Egyedül ő cövekelt le, hogy dacoljon a fájdalommal. Valószínűleg ekkor ismerhette fel, hogy képes örömét lelni a kényelmetlenségekben.

A férjét vagy a gyerekeit sosem értette úgy, ahogy a Hawley Streetet értette. A jelek szerint ez a két házsor olyan fontossággal bírt számára, amilyenre a bennük lakó embereknek soha nem sikerült szert tenniük. Aznap éjjel, amikor Mr. Raymond háza leégett, pityeregve álldogált a hideg sötétségben a lángokkal szemben. Évekkel később, amikor Mr. Raymond meghalt, száraz szemmel állt a férfi sírjánál.

Az utca olyan kihívást jelentett, amelyet lakói nem hagyhattak figyelmen kívül. Alkalmazkodtak hozzá, ahogyan ő is tette, vagy szedték a sátorfájukat. Vajon az a fiatal házaspár, az új szomszédok az utca túloldalán tisztában vannak ezzel? Talán. A kertvárosok és a belváros ellenében esett a választásuk erre a környékre. De egyelőre leginkább csak saját magukkal törődtek. Azt hitték, sikerül fenntartaniuk ezt az érdeklődést egymás iránt. Nem voltak tudatában se halandóságnak, se sorscsapásnak. Majd megismerik ezeket.

Mrs. Prescott elmosolyodott. Itthon vagyok, gondolta. Sütök egy báránycombot, felhívom a lányomat, és talán tévézek kicsit. Baxter pedig mindenhol a sarkamban lesz a maga kedves, kajla módján.

És miközben elégedetten alszik, áthatja majd az őt körülölelő öreg ház ereje, és eszébe sem jut, hogy a másnap reggel bármilyen szempontból kivételesnek bizonyul majd.

3

Éjszakánként sokat nyugtalankodom. Néha irigylem az öregasszonyt, amiért olyan gondtalanul alszik. Észre se veszi az engem zavaró sietős lépteket, a kiáltásokat és a több tucat megmagyarázhatatlan eredetű zajt.

Először nehezemre esett elhinni, hogyan lehet egy élőlény olyan közönyös, mint ő. Csakis a legnyilvánvalóbb hangokat és szagokat érzékeli. De rengeteg időt tölt azzal, hogy mindent megbámul, és teljesen értelmetlenül és szinte folyamatosan motyog hozzám és azokhoz az emberekhez, akikkel találkozunk.

Az éjszakával viszont nem foglalkozik. Nem zavarja a sötétségben olyan magabiztosan és nesztelenül surranó, portyázó macskák gondolata. Láthatóan fogalma sincs róla, mennyire megbízhatatlanok az éjszaka teremtményei, és időnként muszáj csaholással figyelmeztetnem a körülöttünk ólálkodó idegenek veszélyes közelségére.

Lehet, hogy nyugtalanabbul aludna, ha ez a zegzugos ház nem védelmezné. Lenyűgözőnek és kényelmesnek tartom a házat, de nem tölt el biztonságérzettel. Rengeteg nyomot őriz a korábbi lakók után – olyan emberek után, akik már soha nem térnek vissza ide. Nyilvánvaló, hogy a biztonság és az állandóság a házra vonatkozik, nem a lakóira.

Esténként, mielőtt lefeküdne aludni, az öregasszony kinyitja a hátsó ajtót, és kienged az éjszakába. Feszülő húgyhólyaggal, kitágult orrlyukakkal rohangászom a szagokkal teli, gyomos udvaron. A sötétségben nem vonják el vizuális ingerek a figyelmemet. Az orromat a földhöz nyomva teljesen az illatokra összpontosítok, a gazdag sokféleségre a ház levegőjének áporodottsága után.

Először azt a helyet keresem fel, ahol gyakran találok patkányürüléket. A lábamat éppen csak megemelve otthagyom a saját illatomat. Hatalmas területet kell átvizsgálnom, és az öregasszony nagyon kevés időt hagy nekem. Bizonyos estéken, különösen, amikor valami azonosíthatatlan élőlény nyomaira bukkanok, úgy kell erőszakkal visszavinnie a házba, a nyakörvemet rángatja, és türelmetlenül sipítozik rám.

Odabent felmegyünk az emeletre. Ő bezárkózik a fürdőszobába, és elvégzi azokat a teendőit, melyeknek nem lehetek tanúja. Én közben fekszem az ágyon, és felidézem magamban a friss élményeket. Volt idő, amikor egész éjjel ezeken az emlékeken gondolkodtam. Mostanában viszont, miután az öregasszony ágyba bújik, és horkolni kezd, távozom a hálószobából. Lemegyek a földszintre, a karmom hangosan kopog a lépcső csillogó, csupasz fafelületén. Lent odamegyek az ablakhoz, és az utca túloldalán álló házat figyelem, amíg el nem sötétedik.

Utána fekszem a szófán, és a fiatal párra gondolok. Várom, hogy meghalljam a halk, fura hangokat, amiket a sötétben adnak ki magukból. Ha velük élnék, azt hiszem, nem volna olyan része a napjaiknak, amit nem láthatnék.

Visszamegyek a lépcsőn az emeletre, és leülök az öregasszony ágya mellé. Homályos alakját figyelem. Hallgatom hangos lélegzését. És várom a reggelt.

KETTŐ

1

Mrs. Prescott többek között azt nem szerette Baxterben, hogy felborította a reggeli napirendjét. A férje halála után szokásává vált a lassú, fokozatos ébredezés: hagyni, hogy öntudata szabálytalan ritmusú hullámokban felerősödjön és alábbhagyjon. Első gondolatai immár nem valaki másnak az igényeire irányultak, hanem saját magára és a jelen pillanatra.