Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Petőcz András, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 63 8

Támogatónk

A e-könyv megjelenését támogatta
a Nemzeti Kulturális Alap

A Borbala Madrelle,
en souvenir de ses huit ans

Peutêtre à cause des ombres sur son visage,
il avait l’air de rire.

Camus

Egy pohár víz.

Leteszi a kőre, épp valami sárga virág mellé. Talán krizantém.

Akár krizantém is lehet. Nem tudom.

Nem ismerem a virágokat. Az ibolyát ismerem, meg a hóvirágot. A krizantémról tudom, hogy sárga. Ezért gondolom, hogy ez itt éppen egy krizantém. Végül is mindegy. Fehér virág, sárga virág, lila virág. Egyik olyan, mint a másik. Az egyik kicsi, a másik nagy. Ennyi a különbség.

Leteszi a kőre a pohár vizet. Aztán takarít.

Gyomlál.

Süt a nap. Meleg van.

Nyár, augusztus vége.

– Ha éjszaka felébrednek, mindig szomjasak. Kell, hogy legyen valami idekészítve – magyarázza. – Egy kis víz, gyümölcslé, ilyesmi. A narancslevet különösen szeretik. Annak örülnek. Egyszóval, felébrednek, kibújnak a föld alól, és keresik az innivalójukat. Olyankor jó, ha van itt valami. Enni nem esznek. Csak szomjasak mindig. Örökké szomjasak. Ilyenek. Talán az emlékeik miatt szomjaznak annyira. Nem tudom. Ki tudná azt megmondani? Nincs senki, aki azt meg tudná mondani. Mindenesetre legyen óvatos, vigyázni kell velük. Legyen óvatos, ha már erre jár, és segíteni akar. De tényleg. Jobb, ha tudja. Ha nem teljesítjük a kéréseiket, nagyon képesek ám haragudni. Egyébként, amúgy, nincs velük semmi gond. Jól elvannak.

Egy makacs fűcsomóval bíbelődik. Rángatja, a körmével ássa a gyökerét.

Dühös.

– Hiába minden. Mindig újból és újból pucolni kell körülöttük. Ezt is meg lehet ám unni. Higgye el. Hogy mindig minden olyan rendetlen. A kövek, a betonlapok közötti résekre nagyon oda kell figyelni. Hamar megtelepszik a gaz. Nem így van?

Bólintok. Jelzem, hogy egyetértek.

Aztán segítek neki egy fűcsomó kiszedésében.

– A rend a legfontosabb. Hogy legyen rend. Azt szeretik. Ha rend van, akkor nyugton hagyják az embert. De, ha nincs rend, akkor már nem hagynak aludni. Bejönnek éjszaka, felébresztenek, beszélnek hozzám. Szórakoznak velem. Megtehetik, mert tudják, milyen is vagyok. Pontosan tudják, mik a gyengéim, mivel lehet engem felbosszantani. Könnyű nekik. Úgy beszélnek velem, mint régen. Mint egykor, régen, az iskolában. Amikor még mindennap együtt voltunk. De csak akkor beszélnek így, csak akkor bosszantanak, ha nincs rend, vagy ha nincs mit inniuk. Szóval, ha valami zavarja őket. Ezért is csinálom. Hogy nyugtom legyen végre. A saját nyugalmamért. Ezért. Meg aztán valakinek ezt a munkát is el kell végeznie. Nem igaz?

Hallgatom, ahogy beszél.

Nem a helyi, hanem a hivatalos, állami nyelven beszél, ahogy egyébként nagyjából mindenki ebben a városban. Tökéletesen, akcentus nélkül. Semmi idegen zönge, nincs egy rossz hangsúly.

Mint az anyám. Tisztára úgy, mint az anyám. Úgy beszél, mint az anyám.

Azzal a pontossággal.

Elbizonytalanodom. Vajon rajtam észre lehet-e venni, hogy nem vagyok idevalósi?

Észre lehetett-e venni, bármikor is?

Az anyám is erre vigyázott mindig a legjobban. Hogy ne lehessen semmit se észrevenni.

Mindig azt mondta:

– Egy rosszul használt szó, egy helytelen hangsúly, és véged van. El kell tűnnünk a tömegben. Ez a legfontosabb.

De ez már rég volt. Hogy ezt mondta nekem az anyám.

Vagy tizenöt éve.

Most augusztus van.

Nézem a pohár vizet. Szomjas vagyok.

Hallgatom, ahogy magyaráz, hivatalos, állami nyelven, minden akcentus nélkül.

Vagy két órát dolgozunk így. Együtt. Mintha mindig ezt csináltuk volna. Pucoljuk a gazt, poharakban innivalót szolgálunk fel.

Nem beszélgetünk. Ő beszél. Nem érdekli az sem, figyelek-e rá egyáltalán.

Ül, vagy fekszik a földön, úgy dolgozik. Ha valamelyik kőlap körül befejezte a munkát, valami kapaszkodót keres, így tápászkodik fel, aztán a hóna alá kapja a mankóját, azzal megy tovább.

Egészen fürge. Még jó erőben van.

Nem tudom, megismert-e.

A hosszú, virágmintás szoknyám csupa sárfolt lett, amire elunom a kertészkedést. Nem akarok elköszönni tőle, nincs hozzá kedvem.

Nincs kedvem búcsúzkodni.

Csak éppen elindulok. Kifelé a temetőből. Jó félóra séta innen a városközpont.

Ez egy igazán kicsi város. Itt korán fekszenek az emberek.

A jószággal fekszenek, ahogy mondani szokták.

Sietnem kell. Félek, hogy rám esteledik.

1.

Hazudni anyám tanított.

Pakolunk.

Ládába, bőröndbe tesszük a ruhát, az ágyneműt, a dunyhát, a pokrócokat. Az egyik táskát lábasokkal, fazekakkal, evőeszközökkel rakjuk tele.

Költözünk.

Soha nem maradunk ugyanazon a helyen fél évnél tovább.

Anyám így gondoskodik a biztonságomról.

Pakolás közben is magyaráz:

– Nem elég tudatosan hazudni – mondja. – Tudni kell ösztönösen hazudni. Kapásból. Nagyon hitelesen. Csak így maradhatsz életben.

Van egy kis hátizsákom, abban viszem a babámat és a Bongó kutyát. Ők is költöznek velem. Hozzám tartoznak, vigyázok rájuk.

Anyám kordén húzza a ládát, a bőröndöt, a táskákat meg a szatyrokat a vasútállomás felé. Az állomás körüli utcákban rengetegen vannak. Asszonyok, férfiak és gyerekek is.

Meg kutyák.

A kutyák veszélyesek. Némelyik már túlságosan éhes.

Néhányan csomagok nélkül, mások bőröndökkel, táskákkal felpakolva próbálnak kijutni az állomásra. Van, akinek ugyanolyan kis kordéja van, mint nekünk.

Anyám azt mondja, keresztül kell mennünk a tömegen, hogy a pályaudvarra jussunk. Figyelmeztet, hogy kapaszkodjak a kordéba, nehogy elsodorjanak az emberek.

Még az indulás előtt mondta az anyám:

– Ha elszakadunk egymástól, akkor talán soha az életben nem találkozunk többet. Ezt jól értsd meg. Innen el kell mennünk, tehát bármi áron, de elmegyünk. Olyan helyre viszlek, ahol egy darabig biztonságban vagy. Talán évekig is, ha szerencsénk van. De ahhoz, hogy elvihesselek, ki kell jutnunk az állomásra. Sokan lesznek. Soha ne tévessz szem elől.

Utálom a tömeget. Tülekednek az emberek, alig tudunk előrejutni.

Mindenki ideges.

Az anyám is idegesen próbál utat találni magának és a kordénak, mindenkivel kiabál, aki nem húzódik odébb azonnal.

Már messziről hallani, hogy az állomás hangszórójából zene szól.

Hirtelen leáll a zene, valamit bemondanak hivatalos, állami nyelven.

Még mindig nem értem tökéletesen az állami nyelvet, csak a helyi nyelvet beszélem folyékonyan. Anyám egy ideje nagyon dühös rám emiatt. Azt mondja, hogy mindennap tanuljam a hivatalos nyelvet. Meg azt is mondja, hogy én még gyerek vagyok, könnyen tanulok nyelveket, van még esélyem arra, hogy hibátlanul megtanuljak az állam nyelvén beszélni.

Így mondja.

Most megáll az anyám, és feszülten figyeli, mit mondanak a hangszóróban. Aztán még erősebben rángatja a kordét, rákiabál egy öregasszonyra, aki előtte megy, hogy álljon félre.

Miközben tülekszik és a kordét rángatja, aközben is csak beszél.

Magyaráz, megállás nélkül:

– Válaszolsz, ha kérdeznek, de soha nem mondasz igazat! Megértetted? Ha egy katona kérdez valamit, hülyének tetteted magad, vagy kitalálsz olyan dolgokat, amik nem igazak! Érted?

Kérdezem:

– Miért?

– Csak. Mindegy. Nem mondod meg, hogy az apád halott. Ez a legfontosabb. Azt mondod, él. Nem mondod meg, kik vagyunk, azt mondod, turisták vagyunk, országjárók. Kirándulunk. Bármit mondhatsz. Beszélj összevissza. Azt mondod, parasztok vagyunk, az anyád is az, és az apád zöldségeket termel. Végül is ebből élünk, zöldséget viszünk a piacra, nem? Azt mondod, hogy menekültek vagyunk, határon túliak, messziről jöttünk. Csak soha ne mondj senkinek igazat, hallod? Soha!

Nem könnyű kijutni a pályaudvarra. Anyám azt mondta, a pályaudvaron már jó lesz, a vonaton már nem lesznek sokan.

Azt is mondta az anyám, hogy az is lehet, hogy egy teljes napot a vonaton töltünk.

Messzire utazunk.

Anyám tudja, hova.

Vár minket valahol egy szoba, egy lakás, valami, amit az anyám már megszervezett nekünk, előre lefoglalt.

Vagy legalább azt elintézte, hogy valakik fogadjanak minket.

Elintézte, ahogy szokta, telefonon.

Tudom, mert évek óta ezt csinálja. És mindig nagyon ügyesen.

Végre odaérünk az állomáshoz, a bejáratnál fegyveres őrök. A fegyveres őrök előtt vasrácsokból kordon.

Az őrök nézik az emberek papírjait, majdnem mindenkit elküldenek. Csak néhányan tudnak bejutni az állomásra.

Az anyám egészen a vasrácsig húzza a kordéját, aztán rákiált az egyik őrre:

– Pavel! Paolo! Itt vagyunk!

A katona észrevesz minket, odamegy egy másik katonához, valamit súg neki. A másik katona hallgatja, aztán mintha kérdezne valamit.

Hangosan nevetnek.

A katona, akit anyám Pavelnek, illetve Paolónak szólított, odalép a vaskordonhoz, rákiabál az ott levő emberekre, és kinyitja a kordont.

Anyám izgatottan rám szól, nem értem, mit mond, mert nagy a hangzavar, körülöttünk mindenki magyaráz.

Anyám húzza a kordét a vaskordonon túlra, én engedelmesen követem.

Paolo odalép az anyámhoz, sugdos a fülébe, aztán ráver a fenekére.

Nevet.

Bent vagyunk a pályaudvaron. Az őrök már nem foglalkoznak velünk.

Az állomás szinte teljesen üres. Csak az egyik vágányon áll egy szerelvény. A vágány melletti peronra húzza anyám a kordét, megáll az egyik kocsiajtónál, azt mondja, ezzel a vonattal fogunk utazni.

Azt is mondja, hogy körülbelül fél óra múlva indul a vonat.

Felszállok, hogy lefoglaljak két helyet.

Szinte mindegyik kupé tele van.

Találok két üres helyet. Kihajolok, úgy integetek anyámnak, hogy ide jöjjön, húzza ide a kordét.

Anyám egyenként cipeli fel a csomagokat, a ládát meg a bőröndöt és a többit.

A kordét a peronon hagyja, majd érte jönnek.

Azt mondja:

– Itt maradsz, veszek valami üdítőt és ennivalót. Vigyázol mindenre. Ha valaki valamihez hozzá mer nyúlni, ordítasz, ahogy bírsz.

Tudom a feladatom. Nem először kell vigyáznom a csomagokra.

Bámulok ki az ablakon, várom az anyámat.

Izgulok kicsit, hogy jöjjön. Attól félek, hogy egyszer elfeledkezik rólam, és egyedül maradok.

Arra gondolok, hogy egyszer biztosan magamra hagy majd az anyám.

A kupéban rajtam kívül még hárman vannak, egy öltönyös, nyakkendős férfi, aki újságot olvas, egy miniszoknyás fiatal nő, aki képes lapot nézeget, és egy szemüveges fiú, talán gimnazista, farmernadrágban, pólóban, aki alszik.

Benyit a kupéba egy kövér nő. Virágmintás ruha van rajta.

Izzad.

Megszólít:

– Szervusz, kislány! Ugye, van itt egy szabad hely?

Nem vár választ, bejön, leül.

Fújtat. Liheg.

– Iszonyatos a hőség! – mondja, csak úgy, magának.

Vörösre festett haja van, ondolált. Az arca is vörös, a melegtől. A ruha elöl kivágott, látni a melleit, nagyok, ráncosak.

Elfordítom a fejem, anyát várom. Nézek ki az ablakon.

Az öltönyös férfi rezzenéstelen arccal olvassa az újságját. A miniszoknyás nő sem néz a kövér nőre, nézegeti a képes lapját, mint aki süket.

A fiú alszik.

A kövér nő változatlanul hozzám beszél:

– Egyedül utazol, kislány? Vannak szüleid? Anyukád hol van?

Hirtelen elszomorodom, sírni szeretnék.

Félek, hogy nem jön az anyám.

A kövér nő tovább beszél:

– Hajjaj, ilyen kislányok nem utazhatnak egyedül a vonaton, ezt tiltja a szabályzat. Mondd csak, kicsikém, jársz már iskolába? Nem tanítottak meg illedelmesen válaszolni? Szólok a kalauznak vagy a rendőröknek, csináljanak veled valamit, az mégsem illik, hogy egy ilyen kicsi lány itt van, egyedül a vonaton, az ilyet nem szabad megengedni. Lehet, hogy árva vagy, és kiszöktél az árvaházból? Hogyan tudtál bejönni az állomásra? Beengedtek a katonák? Vagy belógtál? Mi? És ezek itt? Ezek mind a csomagjaid?

Ránézek a nőre, nem tudom, mi lehet a nézésemben, de elhallgat. Felállok, odamegyek anyám legnagyobb táskájához.

Ebben a táskában vannak a konyhai felszerelések, a lábasok, a fazekak, az evőeszközök.

Benne van anyám húsvágó bárdja is, amivel disznóöléskor szokták a nyers húst darabolni.

Nehéz a húsvágó bárd, két kézzel próbálom emelni. Alig bírom. Vigyázni kell vele, éles.

Két kézzel emelem ki anyám táskájából. A kövér nő felé fordulok.

Lépek kettőt előre.

Azután váratlanul ejtem el a bárdot. Élével csapódik lefelé.

A kövér nő lába mellett áll bele a műanyag padlóba.

A nő hisztérikusan üvölt. Az öltönyös férfi az arcomba bámul, a miniszoknyás nő pedig felugrik a helyéről rémületében.

A fiú változatlanul alszik.

Hirtelen nyílik ki a kupé ajtaja.

Az anyám az.

Azzal kezdtem, hogy anyám tanított meg hazudni. De azért azt el kell mondanom, hogy ez a történet nem a hazugságról szól. Az anyám megtanított hazudni, hogy életben maradjak. Ennyi. Ez még önmagában nem olyan érdekes.

Nem tudom, minek kellett életben maradnom. Sokkal egyszerűbb lenne minden, ha én is úgy végzem, ahogy Amélie. Akkor most nem kellene elmesélnem ezt a történetet.

Mint ahogy azt sem tudom, hogy azért maradtam-e életben, mert tényleg tudok hazudni.

És azt sem tudom, hazudtam-e egyáltalán. Nyilván, hogy hazudtam. Mindenki hazudik. A felnőttek is. Szavakkal, mozdulatokkal, viselkedéssel. Ki, ahogy tud. Mert mindig mindenki túl akar élni. Túlélni valamit. Csak tudnám, minek.

Amikor Amélie meghalt, úgy emlékszem, egyáltalában nem szenvedett. Mi szenvedtünk. Akik láttuk a halálát.

Az övét, és a többiekét.

Anyám egyébként nagyon tudott hazudni. Úgy hazudott, olyan hitelesen, olyan őszintén, mintha minden egyes szava színigaz lenne.

Amikor mondta, mondta a hazugságait, aközben mindig csillogott a szeme. Látszott, hogy élvezi, hogy hazudhat.

Hogy ezt valami nagyon okos dolognak tartja.

Ebben tényleg ő volt a legjobb, mindazok között, akiket eddig megismertem.

Mármint a hazugságban.

Ez a történet mégsem a hazugságról szól. Csak úgy ideírtam ezt a hazugság-dolgot.

Mert ez azért úgy jellemző volt az anyámra.

Különben pedig az apámat soha nem ismertem. Még a nevét sem tudtam, soha.

És soha nem is kérdeztem meg az anyámtól az apám nevét.

És most már nem is fogom soha megkérdezni.

Nyolcéves koromig vándoroltunk.

Nyolcéves voltam, amikor az egynapos vonatút után abba a kisvárosba érkeztünk, amelyiket ma is az igazi otthonomnak tartok.

Szerencsénk volt.

A plébános befogadott minket, szüksége volt egy házvezetőnőre.

Anyám vállalta.

A plébános nem kérdezte, honnan jöttünk.

Igazolványt se kért.

– Majd a Tanácson úgyis be kell jelentkezniük – mondta. – Különben is, itt mindent az ideiglenesen itt állomásozó 3. hadtest ellenőriz. Velük beszéljenek.

Nem értettem semmit abból, amit mondott.

Anyám viszont csak megvonta a vállát, nem ijedt meg:

– Akkor majd elintézem.

A plébános bólintott erre.

Megyünk a katonákhoz, látogatóba. A laktanya éppen az iskola mellett van.

Anyám krumplit ad el, répát, paradicsomot, zellert, petrezselymet.

Viszi a plébánia kertjéből.

Szép és fiatal nő az anyám.

Azt mondja:

– Bátran nézel a katonák szemébe, nem ijedsz meg tőlük. Megértetted? Bemegyek a parancsnokhoz, te az őrszobán maradsz.

Kérdezem:

– Miért?

– Csak. Mindegy. Ott maradsz, és kész. Megvársz. Sietek. Addig játszol, vagy valami. Ne kérdezz felesleges dolgokat!

A laktanya éppen az iskola mellett van.

Visszük a zöldségeket, megyünk be a laktanyába. Anyám megsimogatja a hajamat, mosolyog:

– Ne félj, nem fognak bántani.

Félek.

Anyám int az őrnek, az őr nyitja a kaput.

Bemegyünk. Megyünk végig a laktanya udvarán, nem látunk senkit.

Alacsony épületek, körben, észreveszem, hogy az egyik ablak mögött emberek állnak.

Figyelnek minket.

Anyám, úgy látszik, ismeri a járást. Határozott léptekkel megy az egyik alacsony épület felé, a bejáratnál katona áll, gépfegyverrel.

Az épületen valami felirat, nem tudom elolvasni.

Ismerem már a betűket, de ezek a betűk ismeretlenek.

Eddig az anyám tanított olvasni.

Amikor vándoroltunk, akkor nem járhattam iskolába, anyám nem akarta.

Azt mondta az anyám, most minden más lesz. Most majd járhatok iskolába.

Megállunk az épület előtt.

Azt mondja az anyám:

– Ugye, érted? Bemegyek a parancsnokhoz, te megvársz az őrszobán. Okosan viselkedsz, nem félsz, nem lesz semmi baj. Hallod?

Bólintok.

Az őrszobán három katona van. Kártyáznak. Hangosak, sokat nevetnek.

Az egyik katona leültet egy székre, mond valamit idegen nyelven, nem értem, mit.

Nem a hivatalos, állami nyelven beszél, hanem valami olyan nyelven, amit még soha nem hallottam.

Mond valamit ezen az idegen nyelven a másik kettőnek is, azok nagyot nevetnek, az egyik még a térdét is csapkodja.

Van egy nagyon magas közöttük, az beszél a legtöbbet. Olyan, mintha ő lenne itt a parancsnok.

Beszél, beszél.

Aztán hozzám fordul:

– Kicsi lány, idéjöni. Ülni térdéré bácsi.

Csak nézek rá.

A katona töri az állami nyelvet:

– Ná, jöni már idé, ném léni báj, kicsi lány.

Odamegyek hozzá, megfogja a karom, a derekamnál felemel, és az ölébe tesz.

– Jól léni, kicsi lány.

Odahajol a fülemhez, úgy beszél. Suttog, de most már nem értem, mit. Megint az idegen nyelven beszél, a lehelete kellemetlen, büdös és meleg.

A másik két katona nézi.

A magas, akinek az ölében ülök, változatlanul fogja a derekamat. Érzem, hogy izzad a tenyere, arra gondolok, hogy a sárga nyári ruhám foltos lesz tőle.

Anyám majd megszid.

Harisnya nincsen rajtam, szeptember van, meleg. A ruhám felcsúszik a derekamnál, össze fog gyűrődni.

Szerencsére van rajtam bugyi. Ritkán van rajtam, anyám azt mondja, drága. Nem éri meg, és nem is véd meg semmitől.

Most adott rám, merthogy jöttünk a katonákhoz. Csak azért. Tulajdonképpen ez az egyetlen bugyim. Szép fehér, nincs rajta minta.

Még egészen új.

Anyám azt mondta, mielőtt elindultunk:

– Most felveszed az ünneplő bugyidat!

Ülök a magas katona ölében, és örülök, hogy nem vagyok teljesen csupasz.

Nem tudom, miért, de örülök.

Az egyik asztalnál ülő katona feláll, odajön hozzám, mond valamit a magasnak.

Aztán vigyorog, és megpaskolja a csupasz combomat.

Kényelmetlen az egész, szabadulni akarok, érzem, hogy rögtön sírni fogok.

A magas katona felhajtja a szoknyám, és az ujjával a fehér bugyimra bök:

– Szép!

Piszkálja a bugyim, mintha le akarná húzni.

Összeszorítom a lábam, nem engedem.

Nem adom oda neki az ünneplő bugyimat.

Hirtelen olyan, mintha pisilnem kellene.

Úgy érzem, alig tudom tartani.

A magas katona szorít, én már kapálódzom. Szeretnék WC-re menni.

Váratlanul elengedem magam, a fehér bugyim pillanatok alatt átnedvesedik.

A magas katona káromkodva lök le a padlóra.

A nadrágján folt.

A másik két idegen katona röhög.

Kiszaladok az ajtón, ki az udvarra. Meglátom az anyám, akit egy kopasz, alacsony katona kísér.

Az őr az őrszoba előtt merev vigyázzállásban jelent a kopasznak.

Anyám nézi a ruhámat, nem szól semmit.

Megyünk anyámmal haza, a plébániára.

Szeretek az anyámmal kézen fogva sétálni. Süt a nap, az utca szinte üres.

Már az első nap megszerettem ezt a várost. Örültem, hogy kevesen vannak benne. Ahonnan jöttünk, ott mindig sokan voltak. És a tömegben mindig attól féltem, hogy elveszítem az anyám.

Ott nagyon-nagyon magas házak voltak. Magas házak és sok-sok beton. De főleg a tömeg. Azt nagyon utáltam.

Itt minden más.

Egy- és kétszintes házak mindenütt. A legtöbb ház előtt pici kert van, magas vaskerítéssel.

És az utcák teljesen kihaltak.

Közeledünk a plébánia felé.

Lassan megyünk, mint akinek semmi dolga. Gyakran megállunk a házak előtt, anyám mond valamit a házak homlokzatáról, az ablakokról vagy a bejárat körüli díszítésekről. Néha lelkesedik, azt mondja egyik-másik házra, hogy nagyon szép, és látom rajta, hogy örülne, ha nekem is tetszene az, ami neki tetszik.

Nem figyelek az anyámra.

A magas katona jár az eszemben. A büdös és meleg szájszaga.

Megáll az anyám, és azt mondja:

– Hallod?

Egy pillanatra nem hallok semmit. Csak az anyámat látom, a feszült figyelmet rajta, és valami örömöt és ünnepélyességet is látok az arcán.

Aztán meghallom.

Az egyik ablakból zene szól. Játékosan és könnyedén szállnak ki a hangok, valami egészen vidám és jóleső muzsika.

Most elhallgat a zene, egy-két másodpercre, aztán hirtelen újraindul ugyanaz a motívum.

Anyám súgja:

– Valaki zongorázik. Hallod?

A zongorahang felgyorsul, egészen magas hangok is hallatszanak, aztán visszatér az első motívum.

Anyám továbbra is suttog. Úgy mondja, mintha valami titkot mondana:

– Ez a Für Elise. Tudod?

Megint elhallgat a zene, aztán hirtelen ismét elindul ugyanaz a motívum, amit először hallottam.

Valahogy olyan megnyugtató az egész. Állunk az anyámmal, süt a nap, az utca kihalt.

Hallgatjuk a zenét.

Anyám mondja:

– Tudod, valamikor én is tudtam zongorázni. Még a Für Elise-t is játszottam. Gyerekkoromban.

A kétszintes ház ablakából újból és újból ugyanaz a motívum hallatszik.

Hallom még akkor is, amikor este az anyám a vacsorát készíti nekem és a plébánosnak.

Behunyom a szemem, és a fejemben megszólalnak a könnyed, játékos zongorahangok.

Végül is nem tudom, hogy így mondta-e az anyám, amit mondott. Nem tudom, pontosan így mondta-e, amit mondott, akkor, amikor először hallottuk a zongoristát játszani.

A Für Elise-t hallottuk, az biztos.

Lehet, hogy nem is mondott semmit az anyám, csak álltunk ott, az ablak alatt, egy vaskerítés előtt.

A zongoradarab címét nyilván mondta, de lehet, hogy csak később.

Amire biztosan emlékszem, az a zene és a vaskerítés.

Meg az anyám.

Arra emlékszem, hogy láttam, hogy boldog. Hogy akkor egy pillanatra tényleg boldog volt.

Rendszeresen jár hozzánk, a plébániára, a kopasz, alacsony katona.

Olyankor átmegyek a szomszédba, játszani.

Nem szeretek átmenni a szomszédba. Egy szomorú arcú lány lakik ott, velem egykorú, de nálam egy fejjel alacsonyabb.

Örökké a babáját szorongatja, egy félszemű porcelánbabát, le nem tenné egy pillanatra sem.

A nagymamájával lakik.

Átmegyek a szomszédba, vasárnap reggel kilenc óra van.

Ilyen korán jön hozzánk a katona.

Az ajtóban a nagymama fogad:

– Mit akarsz?

– Amélie itthon van? Játszani jöttem.

– Megint nálatok van a katona?

Lehajtom a fejem. Úgy mondom, mintha védekeznék:

– Ő az apám legjobb barátja. Üzeneteket hoz az apámtól. A múltkor is azt üzente az apám, hogy hamarosan megjön, hoz nekem sok pénzt, meg játékokat. Gazdag ember az apám, mindent meg tud venni nekem, amit csak akarok. Van autója, van háza, van mindene. Nála lakunk majd, és akkor az anyámnak sem kell semmit sem csinálnia. Az apám jóban van a katonákkal.

– Az az idegen katona az apád barátja?

– Igen. Ő vigyáz ránk, az anyámra meg rám, mert az apámnak még dolgoznia kell.

– Mit dolgozik az apád?

– Mérnök. Házakat épít. Nagy, magas házakat. Nemcsak házakat, de szállodákat is. Kórházakat. Mindent, ami jó. Ami jó az embereknek.

Amélie jelenik meg az ajtóban.

Szorongatja a babáját. Néz engem, aztán a babáját nézi.

Fél, hogy elveszem tőle.

– Gyere, menjünk a kertbe játszani – mondom neki.

A szomszédnak nagy kertje van, jól lehet játszani benne. Még hintája is van, homokozója, bár én már nem nagyon szeretek homokozni.

Labdázni akarok, de Amélie azt nem szereti. Mindig veszít.

– Gyere le a pincébe – mondja.

Tágas pincéjük van a szomszédéknak, tágas és üres.

Valamikor bort tartottak itt, de most már alig vannak benne hordók. Azok is üresek.

Amélie egyedül lakik a nagymamájával, a szülei már régen meghaltak.

Lemegyünk a pincébe, félhomály van, csak egy villanykörte világít a bejáratnál, ahogy belépünk.

Sokfelé lehet itt menni, több út is vezet, ki tudja, merre.

Minden dohos. A falat nem lehet megfogni. Nedves, nyálkás.

– Félsz? – kérdezi Amélie. Látszólag nagyon bátor, de azért szorongatja a porcelánbabáját.

A pince egyik oldaljáratából valami zörgés hallatszik. Mintha valaki járna arra.

Meredten állunk.

Éles, magas hang. Mint amikor egy kisbaba felsír. Zörgés, neszezés.

– Ezek a patkányok – mondja Amélie. – Sok patkány van itt, szeretik ezt a helyet. De más állatok is vannak. Nagyi mondta, hogy sokféle állat elbújik itt, különösen télen. A pince egész mélyen a hegy alá benyúlik. Egyszer még az idegen katonák is eljöttek ide, körülnézni.

– A laktanyából?

– Igen. Azt mondták a Nagyinak, hallottam, hogy titkos föld alatti járatok is lehetnek itt. Azt is mondták, hogy talán a hegyen túlra is elvezetnek ezek a járatok, egészen a völgyig. És mondták azt is, hogy vigyázni kell, és jelentsük, ha észreveszünk valami furcsát. Sőt, azt is mondták, hogy eljönnek majd berobbantani a járatokat. Nehogy az idegenek vagy a barbárok átjöhessenek a föld alatti folyosókon. De aztán nem jöttek. A Nagyi nagyon fél a barbároktól. Azt mondja, azok rosszabbak, mint a katonák.

– Kik azok a barbárok?

– Nem tudom. Én még sohasem láttam egyet sem közülük. Olyan furcsa, hosszú ruhában járnak. A Nagyi legalábbis ezt mondja. És a Nagyi még azt is mondja, hogy félni kell tőlük.

Amélie elindul a pince egyik járatában.

Megy előre, amíg még lát valamit. Aztán visszafordul:

– Valami lámpa kellene. Hogy továbbmehessünk. Anélkül lehetetlen.

Hideg van. Fázom. Hátat fordítok Amélie-nek, megyek az ajtóhoz.

Nincs kedvem a pincében játszani.

Azzal szórakozom, hogy kóborlok a környező utcákban, felderítem a terepet.

Anyámnak azt mondom, játszani megyek, de ez nem igaz. Csak mászkálok, mert kíváncsi vagyok, és mert egyedül érzem magam.

Elmegyek a laktanya és az iskola felé, benézegetek a kertekbe, a kezemet a vaskerítések sűrű rácsain húzom végig.

Ahogy a laktanyához érek, befordulok egy egészen keskeny kis utcába, hogy aztán azon az úton jöhessek vissza, ahol a zongorista lakik.

Az utcák továbbra is üresek, eddig még senkivel sem találkoztam.

Egyszer-kétszer már előfordult, hogy elment mellettem egy-egy katonai teherautó. Amikor elmegy az ember mellett egy ilyen teherautó, utána mindig nagy a por, nehéz levegőt venni.

Megyek a zongorista utcájában. Mezítláb megyek, mert jó érzés meztelen talppal a puha, meleg földön lépegetni.

Megállok a zongorista háza előtt, hallgatom, ahogy játszik. Olyan az egész, mintha belőlem szólna: a zongorával együtt dúdolom a Für Elise dallamát.

Állok a kétszintes ház előtt, és elképzelem, hogy én is tudok zongorázni.

Még soha nem láttam valódi zongorát. Anyám mutatta egyszer. Egy könyvben. Hogy milyen is az igazi zongora.

Szép fekete volt, ott, a könyvben, egy fényképen.

Most azt is elképzelem, hogy egy nagy teremben ülök a zongoránál, játszom a Für Elise-t, elegáns urak és hölgyek hallgatják a játékomat.

Azt képzelem, hogy a játék végén felállok és meghajolok.

És mindenki nagyon tapsol.

Anyám mondta egyszer, hogy a taps zúg. Akkor még nem ebben a városban voltunk. Hanem egy másikban.

Emlékszem, egy magas ház előtt mentünk el, nyitva voltak az ablakai. Onnan hallatszott ki a taps.

Anyám azt mondta akkor:

– Hogy zúg a taps!

Mentünk a magas ház előtt, nyár volt, a járda aszfaltjába szinte beleragadt a cipőnk talpa. Ránéztem akkor az anyámra, és nagyon nevettem.

Alig tudtam megkérdezni, annyira nevettem:

– Zúg?

– Persze – mondta az anyám. – Zúg a taps. Zúgatják. Nem hallod?

Akkor, abban a pillanatban, minden nagyon jó volt. Még annál is jobb, mint most.

Pedig itt is jó. Ebben a városban.

Állok a zongorista háza előtt, és arra a nevetésre gondolok.

Most sem vagyok boldogtalan, mégis, valahogy most minden teljesen más.

A zongorajáték elhallgat egy pillanatra. Csend van. Majd ismét felhangzik, ki tudja, hanyadszor, ugyanaz a motívum.

Anyám mindig azt mondta, hogy a katonák vigyáznak ránk. Azt mondta mindig, hogy nyugodtan megbízhatok a katonákban, még akkor is, ha barátságtalanok.

Itt, ebben a városban, sok katona van.

Egyelőre mi csak katonákat ismerünk. Anyám szereti az egyenruhájukat, csinosnak látja őket, és erősnek.

Látom, hogy mégis fél az anyám. Éjjelente felriad, úgy hajnali három óra körül. Olyankor, amikor aludni kellene.

Én olyankor mindig alszom, de tudom, hogy felriad. Minden reggel elmeséli az anyám, hogy hogyan aludt, és tudom, hogy nem hazudik. Mindig elmeséli, hogy három óra körül mivel foglalkozik.

Általában csak néz maga elé, a sorsán gondolkodik. Így mondja.

A sorsán.

Aztán felkel, megnézi, hogy az ajtó zárva van-e. Néha még imádkozik is.

Mindig a Szűz Máriához imádkozik. Van egy kis rózsafüzére, azt morzsolgatja.

Azt mondja, éjszakánként könnyebben tudja elmondani, mit és hogyan vétkezett. Azt mondja, hogy csak úgy belemormolja a bűneit a sötétségbe.

Állítólag ez segít.

Segít abban, hogy újra elaludjon.

A katonákon kívül csak a plébánost ismerem, meg azt tudom, hogy hol is lakik a zongorista. De a zongoristát még sohasem láttam.

Rajtuk kívül még a Sovány Lányt is ismerem. Szemben lakik velünk.

Vagyis szemben a plébániával.

Sovány Lánynak hívom, mert nagyon sovány.

Pont a plébániával szemben van egy vályogház.

Ott lakik.

Fekete függöny van a vályogház ablakában, nem lehet belátni. Olyan, mintha lakatlan volna.

Csendes.

Anyám és a plébános is azt hiszi, hogy tényleg lakatlan az a vályogház ott, szemben.

De én tudom, hogy ez nem igaz.

Melegem van, szomjas vagyok. A plébánia kapuja előtti járdán ülök a földön.

Unatkozom.

Ujjammal mindenféle ábrákat rajzolok a porba.

Várom az anyámat, aki a laktanyába ment, a kopasz katonához, intézni a papírjainkat.

Legalábbis azt mondta az anyám, hogy ezért ment a laktanyába.

Nem izgulok. Megszoktam, hogy várni kell.

Rajzolgatok a porba, közben nézem a szemben lévő házat. Az a minta.

Próbálom lerajzolni.

Látom, hogy a ház ablaka mögött megmozdul a fekete függöny.

Megjelenik egy arc, csontos arc, két nagy szem bámul ki belőle.

Egy lány arca.

A homlokát odanyomja az üveghez. Néz rám, a szája mozog.

Beszél hozzám.

Nézem, de nem értem, hogy mit mond.

Csontos keze van. Vékony ujjaival most a szájára mutat.

Megjelenik mögötte egy nő, egy ideig néz engem, aztán ráteszi a kezét a lány vállára.

A nő nagyon nyugodtnak, nagyon szelídnek tűnik.

A Sovány Lány lehajtja a fejét, hátrafordul.

A fekete függönyt behúzza valaki az ablakban.

Megint csak a házat látom, az ablakban ott a fekete függöny. Minden csendes.

Jön az anyám, könnyű, nyári szoknyáját fújja a szél.

Jókedvű.

Mire odaér hozzám, addigra éppen elkészülök a rajzommal.

A plébánia kapuja előtt, a porban, ott van a szemben lévő vályogház, az ablak mögül nagy szemekkel egy gyereklány koponyája bámul kifelé.

Mutatom a rajzom az anyámnak.

Tudja, hogy jól rajzolok. Szívesen rajzolok, és sokat. Amikor csak tehetem, rajzolok. Kell hozzá papír, kell hozzá ceruza, toll, ilyesmi.

Sokba kerül.

Anyám ezért nem szereti, ha rajzolok.

Kérdezi az anyám:

– Mit rajzoltál?

– A szemben lévő lányt. A Sovány Lányt. Így hívom. Ott lakik, abban a házban – mutatom. – Mindig éhes. Tudom. Mert beszélt hozzám.

Anyám kérdezi a plébánost az este:

– Ki lakik ott, szemben, abban a vályogházban?

– Senki – mondja a plébános. – Évek óta üresen áll az a ház.

– De én láttam – szólok közbe. – Ott volt egy lány, vele volt egy nő. És az a lány beszélt hozzám. De tényleg.

– Nem tudom – mondja a plébános. – Majd utánanézek. Lehet, hogy csak álmodtad ezt az egészet, kislányom.

A plébános arcára ma már nem emlékszem. Nem volt szakálla, nem volt bajusza, az biztos. Inkább hosszúkás volt az arca, mint kerek. Ennél többet nem tudok róla mondani. Mindig szürke papi ruhában járt, nadrágot talán egyszer láttam rajta. Erre emlékszem. Csak erre. Nem tudom, hogy milyen ember volt, bátor volt-e, vagy egyszerűen csak szerencsés. Nekünk a plébános volt a városban az egyetlen barátunk, ez tény. Ő fogadott be minket. Neki köszönhettünk akkor mindent. Hogy volt hol laknunk, hogy voltak szabályos papírjaink. Nagyon bíztunk benne, azt tudom. Anyám is, én is. Nem volt más választásunk. Hogy mi lett vele azóta? Nem tudom. Sok mindent mondanak. Mondják, hogy még idejében elment. Nem tudom. Még az is lehet, hogy él valahol.

A laktanya épp az iskola mellett van.

Reggelente, amikor iskolába megyek, nézem az idegen katonákat. A kerítésen keresztül belátok a laktanyaudvarra, amit már ismerek.

A magas katona is ott van, látom, hogy ott van, de soha nem nézek rá, mert nem akarom, hogy szóljon hozzám.

Reggel van, megyek az iskolába. Két őr van a laktanya előtt, az egyik a magas.

Látja, hogy jövök, megszólít:

– Jó régélt, kicsi lány. Émlékézni Iván? Ném kéll léni félni. Iván ném bántáni sénki. Éngém hívni Iván, vádj Johnny, mindédj, áhodj ákárni.

Állok, nézek rá.

– Ném bántáni, Iván, sénki. Nékém ván édj kicsi lány hásonló is. Otthonbán. Ném itt. Mésszé. Nádjon mésszé. Ván féléség, djérék. Djérék sírni Johnny után. Mésszé léni.

És int a kezével, mutatja, milyen messze.

Zsebébe nyúl, csokit vesz elő. Nyújtja felém.

Úgy teszek, mintha el akarnám venni, aztán hirtelen kiütöm a kezéből, elrohanok.

A csoki a földre esik.

Szaladok be, az iskolába.

Anyámmal a plébánián lakunk, közös szobában.

A WC az udvaron van. A konyhában tudunk fürdeni, anyám ott forral vizet, teknőbe önti, úgy mosakszunk.

Szappant a kopasz katona adott anyámnak, egyébként nem lehet kapni, meg pénzünk sincs rá.

A kopasz katona rendszeresen jön, mindig hoz valamit.

Ha nekem hoz valamit, el kell fogadnom.

Az anyám mondta, hogy fogadjak el mindent a katonától.

A katona hoz egy kabátot. Gyerekkabát, nem tudom, kié volt korábban, most az enyém. Piros dzseki. Kicsit még nagy.

A katona mosolyog, nézi, milyen jól áll nekem a kabát.

Ráver a fenekemre, nevet:

– Áná szép lány! Kábát ül néki jól! Fiúk mégnézik ott! Áz iskolán!

Elégedett magával. Örül.

Tudomásul veszem, hogy Annának hív. Ezt is az anyám intézte.

Ezen az új helyen új nevünk van.

A kopasz katona is segített a papírok beszerzésében.

Anyám azt mondta, elloptak tőlünk mindent.

A kopasz katona nem kérdezősködött.

– Á pápírok! Sokán kérésni igáz pápírok! Mi áz émbér nézni, ném á pápír!

Ez még az első napokban volt. Két nappal azután, hogy az anyám először felkereste a kopasz katonát.

Így kezdtem új életet, új helyen, új névvel.

Nyolcéves voltam akkor.

Az előző életemre nem emlékszem. Vagy legalábbis alig.

Amélie az osztálytársam, egy padban ülünk.

Ő akarta így.

Különben az iskolában már nincs nála a porcelánbabája. Kezdek vele összebarátkozni.

Úgy érzem, sok mindenben hasonlítunk.

A tanító az első nap mindenkinek beírja a nevét az osztálykönyvbe.

Tőlem is megkérdezi:

– Hogy hívnak?

Csak nézek rá. Nem válaszolok.

A tanító türelmes:

– Ugye, Annának hívnak? A plébánián laksz az édesanyáddal?

Nézem a tanítót. Szemüveges, vékony arcú, harminc év körüli férfi.

A mankójával ügyesen közlekedik.

Egy lába van.

– Válaszolj, ha kérdezlek. Ugye, érted a kérdést?

Lehajtom a fejem az iskolapadra.

Várok.

A tanító közelebb jön, megtámaszkodik a mankóján, hogy mindkét keze szabad legyen.

Meg akarja simogatni a hajam.

Ebben a pillanatban ugrom fel. Menekülés közben rúgom ki a mankóját, erre elveszti az egyensúlyát, elvágódik.

Az ajtóból nézek vissza a földön fekvő tanítóra:

– Soha ne érjen hozzám! – ordítom.

Kilépek az iskola ajtaján.

Éles, délelőtti fény. Élvezem, ahogy a nap az arcomba süt.

Tulajdonképpen nem tudom, miért nem bízom meg senkiben. Anyám azt mondta, hogy bízhatok a tanítóban is, és elfogadhatok mindent a katonáktól.

Van bennem valami keserűség, ez igaz. Anyám azt mondja, ez az ő hibája. Mármint az, hogy bizalmatlan vagyok. És hogy ez amiatt van, mert nincsen apám.

Nyilván, ha lenne apám, akkor magabiztosabb lennék, ezt mondja az anyám, és hogy a szorongás vált ki belőlem értelmetlen agressziót.

Ezt a szót szokta használni az anyám. Azt mondja, szokatlanul agresszív vagyok, pedig nincs is rá okom, legfeljebb az, hogy nincsen apám, és hogy sokat kellett már eddig is vándorolnunk, merthogy korábban mindig menekülnünk kellett valahonnan.

Tulajdonképpen azt nem is tudom, hogy miért is kellett mindig menekülnünk. De, azt mondja az anyám, ennek vége, itt nyugalom van, jó helyünk van, és neki is van munkája.

Azt is mondja, hogy már összebarátkozott a katonákkal, azok mindig segíteni fogják, a plébános is kedves, szóval, jó dolgunk lesz.

Meg még azt mondja az anyám, hogy arra kér, ne legyek olyan agresszív.

Ezt a szót nagyon szereti az anyám.

Majdnem mindennap átmegyek Amélie-hez, játszani.

Elhatározzuk, hogy felderítjük a pincét. Viszek neki mindenfélét, ami hasznos lehet.

A plébánián, a fészerben, találok kötelet, csákányt, lapátot. Találok egy petróleumlámpát is, a plébános csak áramszünet esetén használja.

Amélie elégedett.

Megyünk a pincébe, elindulunk az egyik járaton.

Csak úgy, találomra.

A petróleumlámpával világítunk.

Lassan megyünk, hagyunk időt a patkányoknak a menekülésre.

Látjuk, ahogy surrannak a fal mellett, foltos, szürke patkányok, meglehetősen nagyok.

Sokat megyünk előre, nem tudom megállapítani, mennyit. Egyszerre véget ér a járat, nyálkás, dohos kőrakáshoz érünk, nem tudunk továbbmenni.

A kőrakás alatt kis nyílás van, abba menekülnek be a patkányok.

Nadrág van rajtam, a plébánostól kaptam, az övé volt, anyám még nem alakította át. Kötéllel a derekamra kötöttem.

Amélie egy kővel ráüt a kőrakásra. Dühösen veri. Mintha haragudna, hogy nem tudunk továbbmenni.

A zajra az egyik kisebb méretű patkány megzavarodik, megijed, talán attól, hogy nem tud tőlünk bemenni a nyílásba a kőrakás alá, és ijedtében végigszalad a lábfejemen, a nadrágom alatt még a combomra is felkapaszkodik.

Hisztérikusan ütöm a nadrágomat, érzem a patkány hideg testét a combomon, sikítok, kiejtem a kezemből a petróleumlámpát, az leesik a földre, elalszik.

A vaksötétben a nyirkos falat tapogatjuk, menekülünk kifelé, újból és újból elvágódunk, Amélie egyre a nevemet ordítja.

Elesem, érzem, hogy a testemen patkányok rohannak végig. Némelyik a fejemre mászik, az egyik beleakad a hajamba.

Sír, mint valami csecsemő.

Hosszú, egyenes szálú, vörös hajam van.

Felállok, tapogatódzom tovább, egyszerre megérzem, hogy Amélie ott van közvetlen mellettem, összekapaszkodunk, úgy botorkálunk előre a sötétben.

Sárgás világosságot látunk, a bejáratnál levő lámpa az.

Ahogy kiérünk a napfényre, látom, hogy Amélie arcán, kezén harapásnyomok vannak.

Az arcomhoz nyúlok, nedvességet érzek. Csurom vér a kezem.

Reggel azzal ébresztett az anyám, hogy gyorsan szaladjak ki az utcára, mert egy egész karaván ismeretlen jött a városba. Izgatottan futok ki a plébánia elé, hogy megnézzem az idegeneket.

Ponyvákkal letakart szekerekkel jöttek, a lovakat színes ruhákba öltözött nők hajtják. Nézem a karavánt, csupa nő és gyerek.

Azt mondja az anyám, hogy a gyerekek, már a négy-öt évesek is, kiülnek a város főterére, zenélnek, énekelnek.

Kérdezem az anyámat, hogy ezek a barbárok-e. Csak néz rám, nem érti a kérdést.

– Miféle barbárok?

– Amélie nagymamája mondta – mondom, szinte védekezve.

Vasárnap van.

Átmegyek a szomszédba, de Amélie nagymamája nem enged be.

Néz rám, és azt mondja:

– Amélie beteg. Lázas. Ma nem mehet játszani.

Lehajtom a fejem. Fordulnék vissza a kapuból, de még utánam szól:

– A pincét lelakatoltam. Oda nem mehettek többet.

Hirtelen megfogja a karomat, szorítja, kényszerít, hogy az arcába nézzek:

– Te is jól nézel ki, te, te kis vörös ördög! A harapásnyomok az arcodon! Mi? Még ott lesznek egy darabig!

Kirántom a karomat:

– Maga az ördög! Maga!

Sírva rohanok a laktanya felé.

A laktanya éppen az iskola mellett van, abban az utcában, amelyik a főtérről nyílik.

A főtéren ott vannak a zenészek.

A főtéren van a vegyesbolt, a hentes, a művelődési ház, amiben valamikor, Amélie mesélte, még filmeket is vetítettek.

A zenészek, mind csupa-csupa gyerek, a művelődési ház előtt ülnek, a földön.

Van közöttük egy fiú. Nálam kicsit idősebb. Nézem, ahogy hegedül.

Észreveszi, hogy nézem. Annál inkább cifrázza, a vonója szinte magától táncol a húrokon.

Ő a prímás. A többiek kísérik, egy-két lány jókedvűen táncolni kezd.

Színes, virágmintás ruhában vannak. Lila, zöld, piros kendők a vállukon.

Az egyik lány, magas, vékony, talán tizenöt éves lehet, tánc közben kibontja a blúzát. Feszes, nagy, barna mellei önállóan mozognak, szinte a lánytól függetlenül. A mellbimbói akkorák lehetnek, mint a tenyerem.

Mindenki őt nézi.

A többiek a zene ritmusára tapsolnak, énekelnek. Körbeveszik a lányt, aki a tánctól megrészegülve először ledobja a porba a blúzát, aztán a szoknyáját is kioldja, és hagyja lecsúszni a földre.

Anyaszült meztelenül táncol tovább, barna a teste, a lábai között semmi szőr nincs, teljesen csupasz, nem olyan, mint az anyámnak.

A lábai között levő ajkak szélesek, teltek, domborúak.

Anyám azt mondja, ez a lányok elülső feneke, de Amélie-től tudom, hogy az itteni felnőttek pinának mondják.

Még a múltkor, amikor nála voltam, és a kert végében játszottunk, akkor mondta ezt Amélie.

Felemelte a szoknyáját, leguggolt, és azt mondta:

– Pisálok a kicsi kis pinámból.

Aztán játszottunk tovább.

Amikor nekem kellett, csak ennyit mondtam:

– A kicsi kis pinám pisilni akar.

Most elnézem, ahogy ez a lány ringatja magát, meztelensége vonzza a tekintetet.

A pinája ajkai közül valami apró ékszer villan ki.

Ezüstgyűrű van betéve a lány lábai közé, az ajkak felső találkozási pontja alatt, közvetlenül. Égszínkék kő van a gyűrű foglalatában.

A prímásfiú egyre energikusabban, egyre vadabbul húzza a vonót.

Homlokán izzadságcseppek.

Nézem a lányt, nézem a prímásfiút. Sokáig bámulom őket, irigykedve. Sárgásbarna bőrük csillog a napfényben.

Aztán hátat fordítok nekik, lassan elindulok hazafelé.

Az anyámra gondolok. Azt mondta, kijön ő is a főtérre, megnézni a zenészeket, de nem jött ki.

Már a laktanyánál járok, amikor utolér a prímásfiú.

Liheg.

– Holnap továbbmegyünk – mondja. A hivatalos, állami nyelven beszél, tökéletesen, akcentus nélkül.

– Tovább? – kérdezem.

– Igen. Soha nem maradunk egy hétig se ugyanazon a helyen. Zenélünk, mindenfélét árulunk, aztán felpakolunk a szekerekre, megyünk tovább.

– Hova?

– Mindegy. Egy másik városba. Valahova máshova. Hogy ne legyünk mindig ugyanott. Még a határon is átmegyünk néha.

Nézem. Nem mondok semmit.

Kérdezi:

– Mit csináltál az arcoddal?

– Patkányok – mondom. – A patkányok a pincében – teszem hozzá magyarázatképpen.

Elismerően füttyent:

– Klassz.

Majd azt mondja:

– Szép a hajad. Szép vörös.

Észreveszem, hogy a laktanyaudvaron ott a magas katona, a Johnny, vagyis az Iván. Minket figyel.

A fiú hirtelen a nyakához nyúl, egy vékony bőrszíjat szakít le onnan, a végén egy fából faragott pici elefánt lóg.

Felém nyújtja:

– Neked adom. Fogadd el. Mert szép a hajad.

Ahogy átveszem a fából faragott elefántot, hirtelen lehajol, megcsókolja a kezem.

Aztán nevet, és szalad vissza a főtérre.

Nézek utána, futás közben porzik a meztelen talpa alatt a föld.

Másnap Amélie nem jön iskolába. Egyedül ülök a padban, nézem a tanítót, ahogy magyaráz.

A tanító nem néz rám.

Vagyunk vagy negyvenen a teremben, elsősök, másodikosok, harmadikosok együtt.

Van olyan, aki nemrégen volt hatéves, és van olyan, aki már kilencéves is elmúlt.

A mögöttem levő padban ül egy lány, aki a főtéren is ott volt, énekelt és táncolt a vándorzenészekkel.

Magas lány, nálam idősebbnek tűnik.

Szünetben odajön hozzám, nézi a nyakamban a vékony bőrszíjat.

Nem mond semmit.

Én is hallgatok.

A lány harmadikos. Sárának hívják. Amikor vége az iskolának, együtt megyünk haza.

Nem beszélgetünk.

A plébániánál megállok. Neki még kijjebb kell mennie, ki, egészen, majdnem a város végére. A város peremén lakik, egy vályogházban.

Búcsúzóul azt mondja:

– Én is tudok hegedülni. Ha akarod, megtanítalak. Csak, ha akarod. Mi mindannyian tudunk hegedülni. Nagyon vidámak vagyunk, mindig. Zenélünk együtt, meg énekelünk. Mint az a szép lány, aki táncolt a téren. Ő is boldog volt, hogy táncolhatott. Nemcsak mi, akik néztük. Jól ismerem. Az unokatestvérem. Juditnak hívják. Mindig nevet. Irigylem érte. Mi nem szeretjük a szomorúságot. Szóval, akarsz hegedülni?

– Jó – mondom. – Szívesen tanulok hegedülni. Holnap délután átmegyek hozzátok.

Sára mosolyog. Annyira szép a mosolya, szeretném megsimogatni az arcát.

Nyújtja a kezét. Nagy, barna keze van.

A tenyere érdes.

Mindennap elsétálok a zongorista utcájába.

Általában estefelé megyek, pontosabban szólva, késő délután.

Anyám nem szereti, ha egyedül mászkálok késő délután. Félt. Azt mondja, neki nincs ideje velem jönni, és ezért nem tud rám vigyázni, egyedül viszont bajom eshet.

Megállok a kétszintes ház, a zenész háza előtt, hallgatom a jól ismert motívumot.

Még meleg az idő, nyitva az ablak. A zongorista szorgalmasan gyakorolja a Für Elise-t.

Leülök a ház előtt a porba, rajzolgatok, miközben akaratlanul is a Für Elise dallamát dúdolom.

Egy katonai teherautó jön arra. Nagyon lassan jön, nem csinál nagy port.

A teherautó tetején golyószóró. A golyószóró mögött katonák állnak.

Integetnek a katonák, amikor elmennek mellettem. Még kiabálnak is. Idegen nyelven kiabálnak, nem értem, mit.

Azután nevetnek.

Kicsit zavar a nevetésük.

Megyek a város peremére, Sárához, hegedülni.

Boldogan mosolyog, amikor meglát. Az udvaron rendetlenség, kifeszített kötélen ruhadarabok, színes rongyok lógnak.

Azt mondja:

– Gyere hátra, a kamrába. Ott elférünk.

Hóna alatt hegedű és vonó.

A kert végébe megyünk, a fáskamrába.

Sára kinyitja a kamraajtót, belül tágas, a farakás előtt két hokedli meg egy kisasztal.

– Tanulni is itt szoktam, és rajzolni – mondja Sára. Megint mosolyog, aztán meg nevet. Sárgásbarna arcbőre csillog.

Fekete a szeme.

Hegedülni tanulok. Sára mutatja, hogyan tartsam a hangszert, hogyan fogjam le a húrokat, hogyan húzzam a vonót.

Húzom a vonót, nyikorog a hegedű.

Sára türelmes.

Mutatja, hogyan fogjam le a húrokat, hogyan feküdjön fel a húrra és hogyan húzzam a vonót. Mutatja a különböző hangmagasságokat.

Húzom, de nem sikerül. Csak nyikorog.

Ő is húzza. Neki szépen, egyenletesen, tisztán szól.

Sára újból és újból nevet. Megfogja a kezem, mögém áll, szorosan, együtt húzzuk a vonót. Aztán megint nevetünk.

Azt gondolom, alig idősebb nálam, mégis sokkal nagyobb, erősebb, ruháján keresztül úgy érzem, melle is van.

Benyit a kamrába egy magas, kövér nő, ruhája kibontva, bal melle szabadon, karján sárga és lila kendőkbe burkolt csecsemő.

Szoptat.

Azt mondja:

– Sára, három napja nincs meg a kutya. Meg kellene keresni. Elcsavargott az erdőben, még enni se jön haza. Lehet, hogy beszorult a faházba.

Elindulunk Sárával az erdőbe. Ismeri a járást, egy kis tisztásra megyünk. Ott van a faház.

Közben beszél:

– Tudod, ő volt az anyám. Most született a kisöcsém. Két hónapja. Én is segítettem a szülésnél, kellett a segítség, bár az anyám nagyon ügyes. Egyedül is elboldogult volna. Én is ilyen leszek majd egyszer.

Odamegy a faházhoz.

– Ide szoktunk jönni Bagirával. Így hívják a kutyámat. Nézd csak, beragadt az ajtó. Sokszor van így, nyitva hagyjuk, a kutyák meg az állatok ki-be járnak, aztán bevágja az ajtót a szél, a nedvességtől meg beragad. Olyankor a Bagira, ha véletlenül éppen bent van, akkor persze nem tud kijönni, aztán csak belülről kaparja az ajtót. Egyébként jó kutya, de most tüzel. Ha tüzel, megbolondul. Nem lehet vele szót érteni. Nem csodálkozom. Ez a természetes. A nőstények ilyenek. Mi is ilyenek leszünk – néz rám, és nevet. – Aztán majd vízbe kell fojtanunk azokat a kicsiket, amiket nem tudunk elajándékozni. Így is van elég kóbor kutya.

A faház ajtaja nehezen nyílik.

Bentről nyüszítés, kaparászás hallatszik. Sára végre kirántja az ajtót, abban a pillanatban egy pulikutya jön ki bentről, és egy nagy németjuhász-keverék.

Bemegyünk, bent még három kutya van.

Egy nagy fekete kutyát látok, néz ránk, közben fáradtan tűri, hogy egy komondorféle bozontos fehér kutya hátulról rákapaszkodjon.

Sára oldalba bök:

– Azt nézd – mondja, és a harmadik, jól megtermett kutyára mutat.

Látom, hogy a kutya hasa alatt vörös rúd ágaskodik.

– Vár a sorára! Figyeld, micsoda merevedése van – súgja Sára. – Nézd a farkát!

Nézem a farkát, nem látok semmit.

– Nem azt a farkát! – nevet Sára. – Hanem a másikat. Ami a hasa alatt van. Te nem tudod, hogy a hímek fütykösét faroknak hívják?

Közben odamegy a fekete kutyához, elkezdi rángatni a nyakörvénél:

– Gyere, Bagira! Hazamegyünk!

Mozdulni se nagyon merek. Félek a kutyáktól.

Sára nevet:

– Ne félj! Ilyenkor nagyon szelídek. Teljesen elborítja az agyukat a szerelem. Tökéletes biztonságban vagyunk. Csak a farkukra gondolnak.

Vezeti haza a kutyáját. A többi engedelmesen jön mögöttünk.

Hazáig kísérnek bennünket.

Vasárnap misére megyek.

A mise előtt gyónok. Bemegyek a gyóntatószékbe, a rácson keresztül látom a plébánost.

Lehajtott fejjel vár.

Elmondom neki a kutyákat. Sáráról is beszélek, hogy mi mindent tud már, pedig alig idősebb nálam.

Aztán elmondom, hogy engem nem is Annának hívnak, és hogy sokszor hazudok.

Nem kérdezi az igazi nevemet, kirója rám a penitenciát, feloldoz.

A prédikáció alatt különös szeretetet érzek a plébános iránt. Legszívesebben odaszaladnék hozzá, és megcsókolnám a kezét.

Aztán az apámra gondolok. Akit nem is ismerek. Ülök a templomban, és sírok.

Hangtalanul.

Jólesik sírnom.

A mise végén könnyűnek érzem magam. Jókedvű vagyok, vidám.

Kilépek a templomból, fázósan húzom össze magamon a kabátomat, amit a kopasz katonától kaptam. Anyám azt mondja, korán jött idén az ősz, hosszú lesz a tél.

Szaladok a fészerbe.

Anyám éppen tűzifát vág, készül a hideg napokra. Az egész plébániát neki kell majd fűteni.

Odamegyek hozzá, szorosan átölelem.

Az állam alá nyúl, úgy nézi az arcomat. Látja, hogy sírtam.

Nem kérdez semmit.

Lehet, hogy el kellett volna mondani mindent az anyámnak. A kutyákat, az iskolát, a tanítót, szóval, mindent.

Persze, ő sem kérdezett tőlem soha semmit. Így aztán nem is volt módomban nagyon elmondani neki a dolgokat.

Mindazt, ami megtörtént velem.

Talán ez is hazugság volt. Mármint, hogy mindketten hallgattunk, ahelyett hogy beszéltünk volna.

A plébániaudvar kapuja előtt megállok, szemben a vályogházzal, az ablakban ott a fekete függöny.

Mozdulatlan.

A ház is csendes.

A plébános azt mondta: érdeklődött, nem lakik benne senki.

Este van, sötét.

Ilyenkor már korán sötétedik.

Anyám a plébánia konyhájában a tűzhelyhez hord fát, vacsorát kell főznie a plébánosnak, és magunknak is.

Éhes vagyok. Délután is bent voltam az iskolában. Egész nap nem ettem.

Megérkezett az első, korai hó. Sűrűn, nagy pelyhekben esik.

A kezemet a havazásba tartom. Figyelem, hogyan olvadnak el a hópelyhek a tenyeremben.

Hirtelen a szemben levő vályogház ablakában mintha megmozdulna a fekete függöny.

Este van, csak a hold világít, nem látom tisztán.

Mégis, ahogy nézem a vályogház ablakát, akaratlanul is az jut eszembe, hogy nem tévedtem, tudom, hogy ott lakik az a Sovány Lány, akit rajtam kívül még senki sem látott.

Akkor is ott lakik, ha azt mondják, hogy lakatlan ez a ház.

És tudom azt is, hogy nincs mit ennie a Sovány Lánynak, emiatt fekszik napokon keresztül az ágyán, alig van már ereje lélegezni is.

Meresztem a szemem, nézem az ablakot.

Telihold van. A holdfény megvilágítja a ház fehér falát. Az ablakban valaki félrehúzza a függönyt.

A Sovány Lány néz ki az ablakon. Homlokát odaszorítja az ablaküveghez, engem figyel.

A szeme nagyobb, mint korábban. A feje pedig egészen kicsi.

Néz rám, mintha haragudna.

Vagy mint aki nagyon szomorú.

Intek neki, de nem int vissza. Csak néz. Felém néz, de mintha nem látna engem.

Üres a tekintete.

Vacsora után titokban kimegyek az utcára, átmegyek a Sovány Lány házához, az ajtóba kenyeret teszek, meg egy lábasban tejet.

Reggelre eltűnik a kenyér a lábassal együtt.

Anyám mos, főz, takarít, rendben tartja a plébániát, ha kell, fűt, egyébként pedig kertészkedik, zöldséget termel, ellátja az állatokat, ami van, márpedig van a plébánián néhány nyúl, baromfi, egy hízó.

A plébános elégedett vele, azt mondja, maradhatunk egész évben, ha úgy akarjuk.

Anyám örül.

A kopasz katona néha már az estéket is velünk tölti. Jön, leül a szobában az ágyra, odahív magához:

– Áná idéjöni.

Leülök mellé, nem túl közel.

Pulóver van rajtam, hosszú szoknya, harisnya. Nagyon hideg van esténként.

A kopasz katona jól érzi magát. Nagy keze van, az egyik ujján vastag pecsétgyűrű.

A pecsétgyűrűs kezét ráteszi a hasamra.

– Léni éhes á hás? Ánácska hás léni éhes?

A kezét lejjebb csúsztatja. Megszorítja a combom, ujjai a lábam között.

– Yurij gondozni kicsi lány. Mért jó émbér váni. Ségíténi mindég.

Anyám jön be a szobába, valahonnan bort szerzett, azzal kínálja a kopasz katonát. Yurij iszik, csettint a nyelvével, megint iszik, aztán leteszi az üveget maga mellé a padlóra.

– Idéjöni té is – mondja anyámnak.

Ráüt az anyám fenekére, aztán karjánál fogva húzza oda maga mellé az ágyra. Anyám először ellenáll, aztán nevet, és a kopasz katona mellé fekszik. A katona vigyorog, hátulról öleli anyámat, jobb kezét a mellére teszi, bal kezével pedig még mindig az én combomat szorítja.

Ujjaival a hasam alatt matat, a szoknyámat nyomja be a combjaim közé.

– Nádj lány, kicsi lány, hármán jó! – rikoltja a katona, aztán elengedi a combom, kezdi kigombolni a nadrágját.

Térdig érő fehér gatya van rajta, nem tolja le egészen, csak annyira, hogy elő tudja venni a megduzzadt farkát.

A combja kövérkés, fehér, barna anyajegyek díszítik mindenütt.

A farka vörös, duzzadt, de nem merev. Nem olyan, mint a kutyáé volt, nem egy hosszú, merev vörös oszlop.

Több bőr van rajta.

Már nemcsak Sárától tudom, milyennek kellene lennie. Amélie-vel is megbeszéltük. Neki az egyik katona már megmutatta az övét, lent a pincében.

Még akkor, amikor az idegen katonák a járatokat ellenőrizték.

Yurij megfogja az anyám haját, próbálja magához húzni a fejét. Anyám engedelmesen a kopasz katona öléhez hajol, látom, ahogy a katona farkát a szájába veszi és szopni kezdi.

Halk, cuppogó hangokat hallani.

A nyál kifolyik az anyám szája szögletéből.

Rosszul érzem magam. Kimegyek a szobából, az ajtó hangos csattanással csapódik be utánam.

Újra átjárok Amélie-hez, a nagymamája már nem haragszik rám.

Vasárnap van, kora reggel. Amélie egyedül van otthon.

A nagymamája piacra ment, vásárolni.

Amélie a konyha sparheltjébe gyújt tüzet. Faforgáccsal fűtenek, a forgácsot a közeli fatelepről kapják.

Mi, a plébánián, hasábfával fűtünk.

Nehezen gyullad meg a forgács. Amélie fújja, ahogy a nagyanyjától látta.

Szór a sparheltbe papírt, szalonnabőrt, hogy égjen.

Zsákban áll a forgács a konyhában. Amélie szórja a sparheltba, szórja.

Egyszerre lángra kap, vakító fehér fénnyel ég a forgács.

A tűzhely vasfedele pirosan izzik.

A konyhában pillanatok alatt meleg lesz. Amélie vizet tesz fel forrni, aztán teknőbe önti a forró vizet.

Leveszi a pulóverét, a szoknyáját, az ingét.

Fürdik.

Nézem, ahogy fürdik, majd én is levetkőzöm. Meleg van.

Elég nagy a teknő, elférünk ketten. Locsoljuk egymásra a vizet. Nevetünk.

Amélie beleiszik a fürdővízbe, tartja egy ideig a vizet a szájában, majd rám köpi.

Kiszállok a teknőből, mintha menekülnék. Jön utánam, köpi a vizet a hátamra, a fenekemre, a combomra.

Beszorít a konyha sarkába, nem tudok már hova szaladni.

Egészen közel jön, lehajol, és a szájából a vizet a fenekemre folyatja. Ajka közben a bőrömhöz ér.

Érzem, ahogy libabőrös leszek.

Hirtelen megfordulok, erre felemelkedik.

Egyszerre tör ki belőlünk a nevetés.

Megtörülközünk, felöltözünk. Felmossuk a padlót, kiöntjük az udvarra a vizet.

Újabb és újabb adag faforgácsot dobunk a sparheltba.

Várjuk, hogy Amélie nagymamája hazajöjjön.

Megyek a zongorista házához.

Hűvös van, esik az eső. Hideg eső, majdnem havas eső esik, lassan, inkább csak csepeg. Néha erősebben is rákezdi.

Nem érdekel az eső. A piros dzseki van rajtam, az, amelyiket Yurijtól, a kopasz katonától kaptam. A fejembe húzom a kapucniját.

A lábam fázik.

Mezítláb vagyok, az utca sáros, a sár hideg, rátapad a meztelen talpamra.

Ahogy lépkedek, hallom, hogy cuppog a sár.

A lábfejemen a körmök elkékülnek a hidegtől.

Megállok a zongorista házánál. Az ablak nyitva, a zongorista nem törődik a hideggel és az esővel. Hallom a jól ismert motívumot.

A Für Elise dallama újból és újból. Hallgatom, és dúdolom is közben.

Belekapaszkodom a kerítés vasrácsába.

Sötétedik.

A zongorista ablakában kigyullad a fény, egy állólámpa körvonalait látom.

Váratlanul hallgat el a Für Elise.

Megjelenik a zongorista az ablakban.

Még soha nem láttam a zongoristát, de tudom, hogy ő az. Áll az ablakban egy öreg, sovány nő.

Vékony az arca, a haja teljesen fehér, hosszú, egyenes szálú, hátul össze van fogva.

Copfba, mint egy kamasz lánynak.

Valami sötét férfizakó van a zongoristán, alatta, ha jól látom, fehér blúz.

Erősen sötétedik, én a ház előtt, a vaskerítés mellett állok.

Azt gondolom, hogy nem lát engem a zongorista.

Csend van. Csak az eső csepegését hallani.

Felém néz a zongorista, mintha mégis látna. Aztán azt mondja:

– Gyere be, kislány, gyere nyugodtan. Játszom neked valami szépet.

Várok.

A zongorista elmegy az ablaktól.

Csend van.

Aztán megint megszólal a Für Elise.

Most már nagyon fázik a lábam. Odamegyek a kertajtóhoz, kinyitom a kaput, bemegyek a kertbe.

Öt lépés a házig.

Számolom a lépéseket. Egy, kettő, három, négy, öt.

Faragott ajtó, egyszárnyú. Az ajtókereten faragott virágok, a faragott virágszirmokat végigsimítom az ujjaimmal.

Ahogy kinyitom az ajtót, a lépcsőházban sárgás fény gyullad.

Széles falépcső vezet az emeletre. A falépcsőn virágmintás szőnyeg.

Szégyellem a sáros lábam, és hogy mezítláb vagyok. A bejárati ajtónál van egy vizes rongy, abban törlöm meg a lábam, alaposan végigtörlöm a talpamat is, hogy ne hagyjak nyomot a szőnyegen. Egészen kipirosodik a lábam, mire letörlöm a sarat.

Így is lábujjhegyen megyek felfelé a lépcsőn. A zongorista nem törődik velem. Nem is tudja talán, hogy jövök. Újból és újból ugyanazt a dallamot játssza.

Az emeleten nyitva van az ajtó. Megállok a küszöbön, nem megyek beljebb.

Hallgatom, ahogy játszik a zongorista. Hallgatom a Für Elise-t.

Szégyellem, hogy mezítláb vagyok.

A zongorista rám mosolyog, amikor meglát. Nézi a kottáját, és játszik.

Erős fény és tisztaság mindenütt.

Anyám azt mondja, hogy a zene az nagyon fontos, és azt is mondja, hogy aki tud zenélni, annak az olyan érzés, mintha szabad lenne. Vagy boldog. Esténként, amikor már nem kell dolgoznia az anyámnak, ülünk együtt a plébánián, beszélgetünk. Olyankor mond ilyeneket.

Szeretem, ahogy téli estén ülünk a plébánián, hallgatjuk a tűz pattogását a kályhában, kint esik a hó, csend van.

Olykor a plébános is ott van velünk.

Olyankor, ha ott van a plébános, persze egészen más minden. Akkor alig beszél az anyám, inkább csak hallgat, ruhát varr, vagy ilyesmi.

Ritkán van ott a plébános. És ennek mind a ketten örülünk. A plébános nélkül azért minden jobb.

Szeretem hallgatni, ahogy mesél az anyám. És látni, hogy beszéd közben kisimulnak a vonásai, elnyugszik az arca.

Sokszor beszél távoli országokról az anyám. Azt mondja, vannak olyan országok, ahol nem kell félni semmitől. Azt is mondja az anyám, hogy azokban az országokban nincsenek katonák. Azazhogy vannak, azt mondja az anyám, de úgy vannak, hogy nem látni őket mindig az utcán, mert nem kell hogy mindig az utcán legyenek, mert nincsen semmi veszély.

Azt is mondja az anyám, hogy azokban az országokban jól élnek az emberek. Hogy arrafelé mindenki jól él, autójuk van, tengerben fürdenek, és minden este sokat esznek.

Tulajdonképpen nekünk is van mit ennünk.

És azt is mondja az anyám, hogy azokban az országokban biztonságban vannak a gyerekek.

Nem úgy, mint itt.

Bár, azt mondja az anyám, mi szerencsések vagyunk. Itt, ahol mi lakunk, igazán nincsen semmiféle veszély.

Hála a katonáknak, azt mondja az anyám.

Sokat beszél arról is az anyám, hogy milyen fontos dolog volt az ő életében a zene.

Hogy ő is tanult valaha zongorázni, és hogy azóta szerencsétlen, amióta végleg felhagyott a zongorázással.

Ennek már tizenöt éve.

Anyám azt mondja, ma már egyetlen hangot nem tudna jól leütni, annyira elfelejtett mindent.

Néha, amikor így esténként beszélgetünk, nagyon szomorú az anyám.

És sokat simogatja az arcomat. És mindig azt mondja, nekem túl kell élni ezt az egészet.

És azt is mondja, óvatosnak kell lennünk, takarékoskodnunk kell, mert nehéz időket élünk.

Őszintén mondom, hogy olykor nagyon nehéz megérteni az anyámat.

Amélie azt mondja, hogy az éjjel elfogtak valakit a katonák. És hogy lövöldözés is volt.

Mondom Amélie-nek, hogy én nem hallottam semmit.

És hogy egész éjjel aludtam.

Amélie azt is mondja, hogy a nagymamája szerint az ellátással is baj lesz. És hogy jönnek majd a barbárok, és azok mindent elvesznek tőlünk.

Kérdezem Amélie-t, újból és újból, hogy ez mit jelent, és hogy kik is azok a barbárok. Azt mondja, ez azt jelenti, hogy lehet, hogy a boltok üresek lesznek, mert nem lesz áru, és nem lesz mit enni, de hogy kik azok a barbárok, azt változatlanul nem tudja.

– És ha nem lesz áru, vagyis nem lesz mit enni, az akkor azt jelenti, hogy tényleg nagyon szegények leszünk? – kérdezem Amélie-től.

Ő csak megvonja a vállát:

– Ha nem tudsz mit enni, akkor már tényleg szegény vagy.

Tulajdonképpen mi nem is nagyon tudtuk, mi az, hogy áru. Vásárolni sem nagyon jártunk. Amit ettünk, azt többnyire az anyám termesztette, a krumplit, a paradicsomot, a zöldségeket, meg a gyümölcsöt is.

Volt csirke, voltak szárnyasok, a plébánia gazdasága ellátott minket. Etettük a disznót mindenféle moslékkal, aztán még tejet is tudtunk szerezni, ha kellett, a szomszédból kaptunk, cserébe adtunk csirkét, tojást, gyümölcsöt.

Kenyeret, persze, vettünk. Anyám olyankor kapott egy kis pénzt a plébánostól, amivel úgy nagyjából el is kellett számolnia. Volt pénze a plébánosnak, nem sok, de mindig volt, a hívektől is kapott, meg az egyházi elöljáróktól.

Így mondta akkor az anyám. Hogy tőlük kap pénzt a plébános.

Volt úgy, hogy én mentem el a boltba, úgy mondtuk, „vegyesbolt”, így segítettem az anyámnak. De ritkán.

Nem volt nagyon szükségünk semmire.

A katonák különben is hoztak nekünk mindenfélét.

Szinte mindig hozott a kopasz katona ezt-azt az anyámnak, ezért azt mondta az anyám, meg kell becsülni a kopasz katona barátságát, nemcsak biztonságot ad, de jó életet is biztosít.

Többször elmondta az anyám:

– Ne ellenkezz a kopasz katonával, ha akar valamit, teljesítsd a kívánságát. Tudnod kell, hogy ő itt a főnök, az egész városban ő a legfontosabb ember. Hálásak lehetünk neki, hogy törődik velünk.

– Miért törődik velünk?

– Csak. Mert jó ember, és látja, hogy egyedül nem tudnánk boldogulni. Mert szeret minket, azért. Ne kérdezz felesleges dolgokat.

Megyünk Amélie-vel a pincébe.

Elhatározzuk, hogy nem félünk a patkányoktól.

A plébános átalakított nadrágja van rajtam, kötéllel a derekamra kötöttem, ahogy a múltkor is, de most alul is összehúztam, amennyire bírtam, a bokámnál.

Nem szeretném, ha még egyszer a nadrágom alá bújna valamelyik patkány.

Két petróleumlámpánk van, és viszünk magunkkal lapátot is.

Ugyanazon a járaton megyünk, ahol a múltkor. A patkányok menekülnek, a fal mellett surrannak el, szaladnak előlünk a kőrakás felé, bújnak be a kőrakás alá, a kis nyíláson.

Amélie azt gondolja, hogy a kőrakás mögött a járat folytatódik a pincében. Azt reméli, hogy azon keresztül el lehet jutni egészen messze, még a hegyen is túl.

A kőrakáshoz érünk, itt a vége a pincének, nem lehet továbbmenni.

Amélie leteszi a földre a lámpáját, nézi a kőrakást, leteszi a magával hozott lapátot is.

Kézzel áll neki a kőrakásnak, próbálja a legfelső követ megemelni.

Leteszem én is a kezemben lévő lámpát, körömmel kaparom a köveket, és fogást keresek rajtuk.

A legfelső kő végre megmozdul, ketten fogjuk Amélie-vel, emeljük, majd lassan odébb visszük néhány métert, aztán a pincefal mellett a földre tesszük.

Megyünk vissza a következő kőhöz.

Amélie kést vesz elő, fekete nyelű konyhakést, azzal próbálja a kövek közötti réseket tisztogatni.

Amikor elfárad, én veszem át a kést, kaparom ki a földet a kövek közül, hogy azok ne tudjanak annyira egymásba kapaszkodni.

Amélie a lapáttal is próbálkozik.

A lapát nyelével üti a köveket, remélve, hogy megmozdul valamelyik.

Végre a második is megmozdul, sikerül kibillenteni a helyéről, ketten fogjuk, ahogy az előzőt is, visszük néhány métert, letesszük a pincefal mellé a földre.

Egy óra alatt három követ sikerül a kőrakásból eltávolítani.

Amélie keze vörös, a tenyerén vízhólyagok vannak, nekem beszakadtak a körmeim, fájnak.

A hüvelykujjam megsérült, vérzik.

A kőrakás kisebb lett, de a nyílás, ahol a patkányok járkálnak ki-be, nem lett nagyobb.

A munka közben a patkányok már egy kicsit megszoktak minket. Nem menekülnek a közelünkből, nem félnek tőlünk, saját magukkal foglalkoznak.

Mintha ott se lennénk.

Ha nagyon hangosak vagyunk, azt nem szeretik.

Olyankor vinnyognak.

Amélie egyre csak üti a lapátnyéllel a kőrakást, és eközben kérdezi:

– Hallod? Nyüszít a kőrakás.

– Nem nyüszít – mondom –, hanem sír. Mint a csecsemő, amikor éhes.

Egyre hangosabb a gyereksírás. Hirtelen a Sovány Lány jut az eszembe. Látom, ahogy néz rám, kicsi a feje, és a nagy kerek szemével ennivalót kér. Látom, ahogy a hegyes kis ujjával a szájára mutat.

Mozog a szája. Beszél hozzám.

Amélie megfogja a lapátot és a petróleumlámpáját. Megy kifelé a pincéből.

– Mára befejeztük – mondja.

Már olvad a hó. Az utcákon kásás, olvadó hókupacok.

Megyek a zongoristához.

Nyitva a zongorista ablaka, ahogy egész télen át nyitva volt.

Egy pillanatra megállok a kerítésnél, hallgatom az ablakból kiáramló zenét.

Új darabot játszik a zongorista. Már nem a Für Elise ismert dallama szól.

Az új darab szintén könnyed, de egyben ünnepélyes is, van benne valami felemelő, valami olyan, mintha most igazán boldogok lehetnénk.

Kapaszkodom a kerítésbe, úgy hallgatom.

A lábam újságpapírba van tekerve, arra húztam egy fekete férfigumicsizmát, amit anyám szerzett a katonáktól.

Belépek a kertbe, benyitok a házba. Az emeletre vezető lépcső aljában leveszem a csizmát a lábamról.

Az emeleten nyitva az ajtó, ahogy korábban is mindig, amikor a zongoristánál jártam.

Odalépek a zongorához, nézem, ahogy játszik a zongorista.

Ahogy korábban is, most is sötét férfizakóban van, a zakó alatt fehér blúz.

A szoba, a zongorista szobája szinte teljesen üres.

Középen van a fekete zongora, a teteje nyitva, hogy még teltebben, még szebben szóljon.

Ezt, egyébként, hogy ezért kell kinyitni a zongora tetejét, éppen ő magyarázta nekem egyszer.

Akkor, amikor a hideg téli napokon idejártam. A zongorista ugyanis nagyon szeret magyarázni.

A zongorán kívül egy könyvespolc van még a szobában, és három festmény a falon, szemben az ablakkal.

A festményeken ugyanazt a templomot látni különböző megvilágításban. A zongorista nem azt mondja, hogy templom van a képeken, hanem, hogy katedrális.

Azt is elmondta a zongorista, hogy ki festette a képeket, de a festő nevét már elfelejtettem.

Nézem, hogyan játszik a zongorista, ujjai végigfutnak a billentyűkön, játék közben a felsőteste és a feje is mozog, szinte együtt él a zongorista a zenével.

Hosszú, fehér haját hátul összefogja.

Nézem, és ahogy nézem, magamban azt gondolom, hogy nagyon szép nő lehetett valamikor a zongorista.

Egyszerre csak elhallgat a zene, és felém fordul:

– Tetszik? – kérdezi. – Ismered ezt a zongoradarabot?

Csak megvonom a vállam.

– Ez az Örömóda – mondja. – Eredetileg nem zongoradarab volt, de zongorán is el lehet játszani. A zeneszerző sok hangszerre írta, úgy mondjuk, hogy egy szimfóniának volt a része. Valamikor nagyon sokan énekelték. Ha akarod, megtanítom a szövegét.

Kimegy a zongorista a szobából, majd néhány perc múlva egy papírlappal tér vissza.

A papírlapon négysoros szakaszokban valami szöveg látható.

– Ez a verse a zongoradarabnak – mondja a zongorista. – Tudod, mi az a vers, ugye? Miközben játszom, aközben olvasgasd magadban a szöveget. Biztosan tetszeni fog.

Újból megszólal a zene.

Hallgatom, ahogy játszik a zongorista, de közben nem tudom a szöveget is olvasni. Nem azért, mintha nem tudnék olvasni. Tudok. Valahogy mégsem sikerül odafigyelnem.

Inkább a zongoristát bámulom.

Szeretem nézni, ahogy hajladozik játék közben.

Anyám azt mondja, hogy a zongorista egy közülünk, pont olyan, mint mi vagyunk, csak sokkal szerencsésebb. Azt is mondja az anyám, hogy az a szerencsés, aki azt teheti mindig, amit csak akar, és abból élhet meg, ami a szenvedélye. Azt is mondja az anyám, hogy például a művészek is ilyenek. És hogy a zongorista, az is ilyen. Nem tudom. Csak azt tudom, hogy jó volt hallgatni, ahogy zongorázott. Olyankor, amikor a zongoristát hallgattam, a zene hatására mindig úgy kitisztult a fejem. Olyankor mindig sokkal könnyebbnek, sokkal nyugodtabbnak éreztem magam. Én nem tudom, hogy valami ilyesmi-e a boldogság. Hallgatni egy zongoradarabot. Nem tudom. Csak azt tudom, hogy nagyon szerettem a zongorista játékát hallgatni.

A főtéren, a művelődési ház előtt idegenek gyülekeznek.

A városban, a mi utcánkban is beszélik az emberek, hogy furcsa idegenek jöttek, de mondják azt is, hogy csak átutazóban vannak itt.

Sok mindent mondanak.

Mondják, hogy ezek az idegenek olyan menekültek, akiken segíteni kell, mert ott, ahol eddig éltek, nagyon nagy a szegénység.

Még nagyobb, mint nálunk.

Amélie nagymamája azt mondja, hogy dolgozni fognak ezek az idegenek, különösen a férfiak, de nem ebben a városban fognak dolgozni, hanem sok-sok kilométerrel odébb egy másik, egy nagyobb városban.

Azt is mondja az Amélie nagymamája, hogy most már tényleg itt vannak a barbárok. De ezek még nem a veszélyes barbárok.

Ezek inkább csak szerencsétlenek.

És azt is mondja az Amélie nagymamája, hogy ezek a barbárok csak éppen megpihennek ebben a városban, a mi városunkban, aztán továbbmennek. Hogy egyelőre nem kell tőlük félnünk.

Mások mást mondanak. Mondják azt is, hogy mégiscsak veszélyesek ezek az idegenek, mert vannak köztük olyanok, akik meg akarnak támadni minket, merthogy haragszanak ránk.

Nem tudom, egyelőre én nem félek tőlük, inkább csak kíváncsi vagyok rájuk.

Amélie-vel együtt megyek a főtérre. Sára is ott van, meg az anyja, karján a kisgyerekkel.

A mi utcánkból is sokan ott vannak.

Furcsa egy kicsit. A helybeliek, akik itt laknak a városban, csoportba verődve állnak.

Nézik az idegeneket.

Sok a gyerek az idegenek között, fiúk és lányok, a lányok szépek.

Barnás a bőrük, hosszú, egyenes szálú, fekete hajuk van.

Kicsit olyanok, mint a zenészek voltak.

És mégis egészen mások.

A felnőtteknek nem látni az arcát. Fekete ruhában vannak, a fejük tetejétől a lábukig teljesen betakarva. Arcuk előtt rácsszerű, sűrű szövésű fekete anyag.

Csak a meztelen lábfejüket látni, papucsban vannak. Néhányuk bokáján vékony aranylánc csillog.

A művelődési ház előtt állnak. Sokan. Olyan az egész, mintha várnának valamire.

Valamiért mindenki feszült.

Az idegen fiúk dühösek, hogy nézzük őket. Kavicsokat szednek a földről, azzal dobálnak minket.

Az egyik kavics arcon találja Sárát.

Vérzik a szája.

Sára anyja ordítja feléjük:

– Menjetek innen! Nekünk nem kelletek ide, ti, szemetek! Fekete anti-Krisztusok! Takarodjatok innen! Nincs szükségünk rátok!

Váratlanul katonák futnak ki a laktanyából. Sok-sok idegen katona.

Az idegen katonák közénk és az átutazó idegenek közé állnak.

Mindegyiküknél géppisztoly van.

A fekete lepedőkbe burkolt idegenek és a gyerekeik elindulnak, kifelé a városból. Lassan mennek. Mint akiknek nem sürgős.

Hosszú oszlopban vonulnak végig a főutcán. Gyalog. Mennek, ki tudja, hova.

Néhány szekér megy a nyomukban. Viszi az idegenek holmiját.

Egy darabig nézik őket a katonák, aztán minket néznek, aztán meg vezényszóra visszafordulnak, és bemasíroznak a laktanyába.

A művelődési ház elé megyek, a porban csillog valami.

Egy arany bokalánc az. A láncon aranyból egy kicsi kéz.

Mint amikor valaki a tenyerével megállj!-t parancsol.

Nem mutatom meg senkinek, még Amélie-nek se.

Szorongatom a kezemben, úgy megyek haza.

Vasárnap van.

Anyám átment a templomba a plébánosnak segíteni a misén, egyedül vagyok.

Váratlanul nyílik ki az ajtó, megjelenik Yurij, a kopasz katona.

Részeg.

Dülöngélve megy oda az anyám ágyához, végigdől rajta.

Azt mondja:

– Áná, kicsi lányká, jöni!

Az asztalnál állok, nem mozdulok.

– Áná, jöni, léni csoki, ádni!

Éhes vagyok, tegnap este nem vacsoráztam, ma reggel nem reggeliztem. Van, hogy a plébános napokig böjtöl.

Olyankor csak vizet iszik.

És olyankor mi is böjtölünk. Anyám azt mondja, nem baj, egy kis böjt nem árt, és különben sem tudtunk semmit félretenni, ezért nincs is tartalékunk. Azt mondja az anyám, télen az természetes, hogy kevesebbet eszik az ember.

Yurij nyújtja a csokit, másik kezével integet, hasán a kabát és az ing már kigombolva.

Mindig ilyen, ha hozzánk jön.

Kigombolja a puha, hájas és szőrös hasán az inget, néha még meg is paskolja a hasát, hogy csak úgy remeg a hája, biztos azt hiszi, nekünk ez tetszik.

Nézem a csokit, nagyon szeretném. De félek is.

Bizonytalanul közelebb megyek.

– Ná, jöni, Yurij ném bántáni, jöni, ná!

Kinyújtom a kezem.

A csokit akarom.

Yurij felül, megfogja a karomat, húz magához. Nagyon erősen szorítja a karomat, fáj. Közben a másik kezével a csokit nyomja a kezembe.

Nem tudok mit csinálni, kiabálok, hogy engedjen el, de hiába. Olyan erősen szorít, attól félek, eltöri a karomat. Engedek neki, hagyom, hogy az ágyra húzzon. Azt akarja, hogy végigfeküdjek mellette az ágyon.

Engedelmeskedem.

Anyám azt mondta, mindig engedelmeskednem kell.

Elnyújtózom, háttal Yurijnak. Nem is olyan undorító a kopasz katona, ha hátat fordít neki az ember. Bontogatom a csokit.

Érzem az illatát.

Yurij hátulról átfog, nem enged, közben ölel, ahogy az anyámat szokta. Két szoknya van rajtam, egy hosszú vastag, meg egy rövidebb vászon alsószoknya.

Bugyi nincsen, az ünneplő bugyit csak ritkán veszem fel.

Érzem, hogy feltűrődött rajtam mindkét szoknya, de nem törődöm vele.

Éhes vagyok. Élvezem, ahogy a számban szétolvad az édes csokoládé. Ahogy eszem, egyre éhesebb leszek.

Yurij szorosan mögöttem. Egyik kezével magához szorít.

Érzem a leheletét, kellemetlen és meleg.

A másik kezét a fenekemen érzem. Érzem, ahogy az érdes tenyere fogja a fenekemet, simogat, ujjával próbál utat találni magának a combjaim között.

Egyre vadabbul fogdossa a fenekem, az ujjával a fenekem nyílását simogatja, próbálja az érdes és nagy ujját a fenéknyílásomba dugni. Közben elöl a pinámat is dörzsölgetni próbálja, nagyon kellemetlen, és már fáj is.

A lábammal hátrafelé rúgok, a könyökömmel a hájas hasába vágok, de hiába.

Egyre hangosabban kiabálok.

Váratlanul valami vastagot és forrót érzek a combjaim között.

Menekülnék, de Yurij szorít a kezével.

Alig tudok magamról, annyira félek, magas fejhangon üvöltök, hívom az anyámat.

A vastag és forró egyre erősebben nyom. Tudom, hogy Yurij farka az, mozog a combjaim között, egyre gyorsabban mozog, valamit keres, nem értem, mit.

Hirtelen érzem, hogy belém akadt Yurij vastag és forró farka, nagyon erős fájdalmat érzek, csak egy pillanat az egész.

Mintha elszakadt volna bennem valami. Érzem az erős fájdalmat, kiabálok, magam se tudom, mit.

Váratlanul vágódik ki az ajtó, halványan látom, hogy az anyám és a plébános az.

Éles, lüktető fájdalom. Minden nedves bennem, körülöttem.

Arcomon takony és könny keveréke.

Yurij liheg mögöttem, érzem az erős lihegését, közben az anyám már rángatja, üti, veri.

Hirtelen a kutyákat látom magam előtt, ott, a faházban. Aztán Sárát is látom, mintha nevetne: „Ne félj! Ilyenkor nagyon szelídek. Teljesen elborítja az agyukat a szerelem. Tökéletes biztonságban vagyunk. Csak a farkukra gondolnak.”

Miközben még hallom Sára nevetését, aközben mintha már a plébános is ott lenne.

Valamit mondani akar. Mond is. Egyetlen szavát sem értem.

Alig tudok megmozdulni. Nagyon fáj, ott, belül. Nedves vagyok, de nem csak a vértől. Olyan, mintha véreset pisiltem volna.

Még soha nem pisiltem véreset, de hallottam, hogy van ilyen, és ilyennek képzelem.

Az anyám hangját hallom, nem tudom, mit mond. Egyedül érzem magam.

Felállok az ágyról, három lépést teszek előre, a konyha felé.

A többire nem emlékszem.

Amikor magamhoz térek, az anyámat látom meg először.

Kinyitom a szemem, és az anyám arcát látom, ahogy fölém hajol.

Arca körül tiszta kék az égbolt.

Anyám két kézzel fogja a fejem, úgy jön mellettem. Egy kordén fekszem, megyünk az iskola felé.

A kordét a plébános tolja.