„Safe sex 2020”

A Pokol 9. napja

Igazából több, de ki számolja?

(Én, március 9. óta, amikor hivatalosan is kijárási korlátozást vezettek be Olaszországban az új típusú koronavírus-betegség, a CoViD-19 miatt)

2020. március 18., szerda

(lenne egy normális világban)

Reggel 7

– Szájmaszk?

– Megvan.

– Kesztyű?

– Megvan.

– Fertőtlenítő?

– Megvan.

– Flepni?

– B*ssza meg! …Hol van?

– Ne szórakozz velem, ember! Igazolás nélkül nem mehetsz ki! Fontosabb, mint a sz*ros rendőrjelvényed!

– Miért, hát ki az isten büntetne meg? Hadnagy vagyok!

– Jól van, de kérlek, vigyázz magadra!

– Tonio? Leona?

– Átadom nekik a puszidat!

– És te, szerelmem?

– Fertőtleníts!

Szájspricc. Csók.

– Szeretlek, Sofia!

– Szeretlek, Andrea! Siess!

Csak egy átlagos nap reggele, avagy szerelem a karantén idején. Na, irány a rendőrőrs! Egyből, nem állunk meg sehol…

Délután 2

Igazából előnyös ilyenkor a gyilkossági nyomozati munka. Alig vannak bűntények, néhány rablás, garázdaság, legalábbis egyelőre. Az emberek igyekeznek békésen összezárva meglenni. Inkább csak a flangáló öreg fószerekkel van baj. Főleg, ha nincs flepnijük, vagyis kijárási engedélyük. Rohadtul otthon kéne maradniuk, mert a vírus jórészt rájuk nézve veszélyes. Bár ma olvastam egy spanyol kollégáról, aki velem egyidős és… meghalt a kórságban. B*szki! Oké, befejeztem az olvasást…

Jöjjön már egy eset! Bár én is lennék inkább otthon, a feleségemmel és az ikreinkkel. Mélyet sóhajtok, persze csak a szájmaszkomba, észre ne vegyék, mert akkor oda a nehezen felépített macsó máz. Vagy váz? Ház… Otthon…

– Szia, szerelmem! – Sofia hív. Telepátia!– Persze, minden rendben. És otthon? …Jaj, de édes! – Tonio, az elsőszülött fél évesünk produkálta magát az ebédnél. – Az én fiam! Már tudja, hogy kell elcsábítani egy nőt… Leona nem ette meg a pürét? – A másodszülött félévesünk egy igazi hercegnő. Nem eszik meg akármit. – Nézzenek oda! Kérette magát a kis huncut? – Tiszta anyja, persze ezt már nem mondom a telefonba. Szeretnék még hosszan házas maradni… Ha már megtaláltam a jobbik felemet, én aztán el nem eresztem!

Igaz, az ikrek már megszülettek, mikor feleségül vettem Sofiát, mert nem jutott korábban eszembe. Tudom, tudom, én is megérem a pénzem. Na, mindegy…

A mi szerelmünk története regényes jellegű, nem fejteném ki. Nem is tudnám, mert most szóltak, mennem kell, ugyanis valaki kitartóan köhög az előtérben…

Délután 3 óra 20

Koronavírus a fedélzeten. Hazaküldenek mindenkit…

Juhé!

Milyen nap van? Hol vagyok? Ez kávé? Ott kint gyerekek sírnak? Te meg ki vagy?! …Életem szerelme!

A Pokol 10. napja (2020. március 19., csütörtök)

Reggel 6

Elfelejtettem kikapcsolni a telefonomon az ébresztőt, bár amúgy sem tudtam volna aludni, mert az ikrek vekkert meghazudtoló pontossággal kelnek reggelizni. Nem kicsit irigylem őket… Lóghatnak húsz percet Sofia isteni cickóin. Isten tudja, én mikor kerülhettem közel hozzájuk, az sem most volt… Na jó, egy darabig még lustálkodom, legalábbis amíg megszűnik a „katonabetegségem”… Mostantól össze leszünk zárva nullahuszonnégyben. Durvább lesz, mint egy átlagos nap szoliban… Na, de legalább a sátortábornak vége!

Pánik helyett irány a kávéfőző!

Este 7

Minden elismerésem a nejemé, aki alapesetben egész nap ezzel a két energiagombóccal tölti az idejét. Én eddig azért időnként eljárhattam gyilkosok után szaglászni, meg a körmére nézni a beosztott státuszú csicskáknak, vagy átlóghattam a Café del Mundiba, a Via Gabriele D’Annunzio 8 alá kicsit bratyizni. Tavaly adtuk el a kávézót, amit a pont annyira lökött, mint amennyire imádnivaló barátaink, Tonio és Leona Mundi hagyott ránk. Igen, a kisklambóink viselik a nevüket, mert… elég közeli barátaink voltak. (Barátság extrákkal… Lökött perverzkéink…) Vajon mi lehet velük? Hol járhatnak most? Ők is bezárva várják valahol a rettenetes járvány végét? Akik megvették tőlünk a helyet, hasonlóan jó fejek. Sofia is örömmel vitte oda a kicsiket, ha megunta a bezártságot. Persze most már nem szabad mászkálni…

Éjfél előtt

Na, essünk neki a jelentésírásnak! Home office rendőrtiszteknek, mi? Meg a f*szom…

Íme a Rigó-fészek!

A Pokol 11. napja (2020. március 20., péntek)

Délelőtt 10

Nem gondoltam volna, hogy ennyi halottunk lesz mára, csak Bergamóban. Katonai konvoj viszi a koporsókat a köztemetőkbe, mert a ravatalozási helyeken már nem férnek el. Ez a kis genya vírus rosszabb, mint egy mindenre elszánt tömeggyilkos. Korábban az ilyen mocskok elkapására hajtottam, hát ezt most érthetően nem szeretném.

Na jó, evezzünk vidámabb vizekre!

Éppen alszanak az ikrek…

Megyek gyorsan a konyhába. Ha valakit el akarok ma kapni, az az asszony, a kamrában. Mégiscsak férfiból vagyok, és már nagyon-nagyon kanos… Ennyi előnye van a házi karanténnak, höhö. Reméljük, nem dőlnek ránk a konzervek a polcról…

Délelőtt 11

De, ránk dőltek. Biztos hallották a szomszédok. …Hát aztán, kit érdekel? ;)

Este 9

Most fejeztük be a szokásos esténkénti videohívást Sofia szüleivel és ikerhúgaival. Ők Magyarországon élnek, karácsonykor láttuk egymást utoljára, amikor eljöttek pár napra Budapestről az újévi esküvőnkre. Imádnivaló család, hamar megkedveltük egymást. Annak ellenére, hogy én egy elég hangos, tipikus olasz fickó vagyok. Giorgi, az anyósom – Györgyi, de esélytelen ezt jól kiejtenem, szóval „dzsordzsi” marad – mintha anyám helyett anyám lenne, viszont az apósom, Laci – igaz, őt megtanultam nem „lácsinak” ejteni, pedig ha egyszer úgy írják?! – már keményebb dió. Legutóbb nem tudtunk megegyezni abban, hogy az olasz vagy a magyar borok jobbak… Kitti és Detti – ha hinnék istenben, hálát adnék a könnyű neveikért – jóval fiatalabbak Sofiánál, így rettentően örülnek a kis unokatesóknak. A Rigó lányok felváltva sírdogáltak az öregekkel, mert most ki tudja, meddig esélytelen személyesen találkoznunk. A koronavírus miatt Györgyinek és Lacinak nem tanácsos eljárnia, a csajok pedig nem mehetnek iskolába, védendő a szüleiket. Ott még nincs kijárási tilalom, azonban csak tíz nappal járnak mögöttünk. És ahogy az országuk vezetőségének kompetenciáját elnézem, jönnek sajnos utánunk… De ne politizáljunk!

Most inkább belefeledkeztem életem szerelmének bámulásába, amíg egy számomra még mindig ufónyelven karattyolt, plusz a srácaink cuki mosolyába, meg ne kattanjak… Össze vagyunk zárva. Ez fog életben tartani, már érzem.

Éjfél előtt

Ó, kiskölykök hasfájásának istene! Egy órája üvöltenek az ikrek. Tartok tőle, túl hamar kezdtünk brokkolit adni nekik… Jó-jó, még nincsenek pont félévesek, csak az ötödik hónapot töltötték. Öregítem őket néha, mert az olyan menő. De jaaaj, hát honnan jön belőlük ekkora hang?! Ezek félig olaszok! Most ugrom ki az ablakon…

A Pokol 12. napja (2020. március 21., szombat)

Reggel 6

Nem ugrottam ki, elvégre én csináltam őket, ezért megilletem a sorsomat. Igaz, az, hogy ketten vannak, arról a nejem tehet, szóval ő is megérdemli.

Amúgy is most olyan csend honol, és ahogy alszanak a szintén kidőlt anyjuk karjában… Sírni támad kedvem a gyönyörűségtől. Amíg fel nem kelnek, meg is engedem magamnak ezt az antihím luxust… (Könnyek zsepiben, kéz fertőtlenítve.) Annyira imádom a családomat! Na… szedd össze magad, Andrea Rigo, mielőtt nővé válsz! A kölyköknek nem lehet két anyjuk!

Déli 12

Határozottan nem tesz jót a férfiasságomnak a karantén. Ezért inkább hasznosítom a rend- és életvédelmi képességeimet, mielőtt elnyel az önsajnálat kib*szott fekete lyuka. Felhívom Petunia nénit, aki a régi lakásom házában volt a szomszédom, és már 83 éves. Nem neki kéne most eljárkálnia a boltba, pláne, hogy ő is koronavírusos lett. (B*ssza meg!) A két hasonlóan matróna haverinájának, Barbara és Guiditta néninek meg a dögeit kellene megsétáltatni, gondolom. Pár utcányira lakunk az öreglányoktól, de én megjárom az utat szájmaszkban-kesztyűben, az immunrendszerem bivalyerős…

Mi? Már meg is szervezték az öreglányok ellátását? Óránként lehordja valaki Pamacsot és Cukit, a két korcs szőnyegcirkálót, ha akarják a dögök, ha nem? Pöpec! Imádom azt a házat. Kicsit azért megnyugodtam. Mindenesetre holnap is telefonálok, biztos, ami rendőr. Én is megsétáltatnék már egy állatot…

Délután 3

Ha alszanak a kicsik, rengeteg időnk lesz, és mégsem. Sofia hullafáradt, a lakás szalad, én meg bezárva érzem magam. Így aztán vagy be vagyok gerjedve, vagy én is hullafáradtan zombulok valami nyamvadt filmre. Még hogy a Pornhubon ingyenes a stream olaszoknak? Az asszony le is szedné a fejemet… ha megtudná, hogy nézem. Persze csak egyszer kerültem emiatt hihetetlenül kínos helyzetbe. (Azt hiszem, az ember ezeket a dolgokat a naplójának tartogatja, szóval leírom.)

Első este, amikor ingyenes lett, poénból felnéztünk páran a szoli lejárta után. Hát rendesen beindultam a látottaktól… Hazamentem, ugye teljes fertőtlenítés, ruhacsere, zuhany. Beálltam a víz alá… Aztán elindult a fejemben a mozi, és mire észbe kaptam, már el is mentem… Mentségemre legyen mondva, baromira kiéhezett voltam! Akkor már hónapok óta nem szexeltem. El lehet képzelni… Ott ácsorogtam teli marokkal, erre benyitott az asszony. Rögtön a kezemre nézett: „jé, még maradt sampon?” Mire én full vörös képpel hadartam: „jaaa, khm, de most fogy el”, és egy laza mozdulattal belekentem a sérómba. Ő kiment, én meg tutira félóráig suvickoltam a fejem. Blöáh! Viszont sose volt még ennyire selymes a hajam, az is biztos…

Valaki tudna szólni az írónak, hogy ne röhögjön ilyen szégyentelenül?

(És képzeljétek el, ezek a fejemben laknak! Andrea, viselkedjél!)

Szeretnék, ha hagynál…

(Hagylak. Viszont azért mosd meg a kezed!)

Persze megint az jut eszembe, elbújnék a fürdőbe kicsit lazulni, ám nem hagyhatom magára a nejemet. Bűntudatom van az egésztől, mégis csak felnőtt ember és apa vagyok, vagy mi a f*sz. Úgyhogy elmosogatok, amíg szívem szerelme lepihen. Akkor legalább tényleg tiszta lesz a kezem…

Este 11

Amúgy ez nem éjjel inkább? Tudja a franc. Két energiavámpír bambino mellett összefolynak az órák. Estére rendeltünk kaját kontaktmentes kiszállítással. Remélem, az éjjelem nem lesz kontaktmentes…

A Pokol 13. napja (2020. március 22., vasárnap)

Reggel 5

Amíg az ember nem kel ki az ágyból, addig egy kicsit mennyország az egész világ. Sofiával szerelmes lustálkodásba fogunk, mielőtt a két gyümölcsünk fel nem ébred. Igazából egyre sötétebb a helyzet itt Olaszországban, ezért olyan testi-lelki erőlevesekből, mint egy szenvedélyes szeretkezés, soha nem elég. Enélkül mindenki idő előtt víznek megy. Úgyhogy addig kényeztetjük egymást, amíg megtehetjük. Gondolom, jó sokan ugyanezt teszik, höhö. Jövő ilyenkorra tutira megifjodik Itália… Azért mi vigyázunk, bár a szoptatás ideje alatt elvileg nem eshet teherbe az asszony, ugye? Írnak erről sok mindent… Hiszen még elég friss a két kis gézengúz, nem szeretnénk most kistesót nekik. Talán később…

Reggel 8

Vasárnap lévén lazítunk a rutinon. Ateistákként a Facebookra megyünk fel az online mise helyett. Sofia talált egy posztképet, most azon sírdogál. Megértem. Haláli cuki! Egy újszülött ikerpárt ábrázol, amint az anyjuk karjában fekszenek, és az apjuk diadalittas, „kettőt lőttem egy állásból, látjátok, lúzerek?” pillantással vigyorog a maszk alatt. Tiszta mi vagyunk, csak öt hónappal ezelőtt. Na, majd fél év múlva is így vigyorogjál, öreg! …Jó, ne ilyen önelégült csúfondárosan, mint most én…

Este 7

Mielőtt befordulnánk, a Café del Mundi kitalálta, hogy webkamerán keresztül fog kapcsolatot tartani a külvilággal. Mától már úgysem nyithat ki. Mivel Tonio és Leona megint fent fog tartani minket éjszaka – ez úgy látszik, a gyerekek szokása, mintha bosszút akarnának állni azért az édes éjszakáért, amikor készültek –, leülök egy bögre feketével a laptop elé. Sofia mellém ül, és belemerülünk az első „nem randi” találkánk emlékébe… Karunkban a két kis, nyilvánvaló bizonyítékkal, miszerint az bizony mégis csak randi volt…

A Pokol 14. napja (2020. március 23., hétfő)

Hajnali 5

Úristen! Erotikus álmom volt… Emiliával, a titkárnőnkkel. Levetkőzött meztelenre és csókolózni akart velem. Nos, alapból nem zavarna az ilyesmi, mert megtanultam kezelni a kanos korszakom kezdete óta – úgymint kamaszkor –, de egyrészt házasember vagyok, másrészt ő már elmúlt ötven, és hát finoman fogalmazva is rettenetesen ronda és százhúsz kiló. Akkor sem volt nálam dugható paramétere, amikor még nem ismertem Sofiát. Szóval ezt hivatalosan is rémálomnak minősítettem, és könyörögve másztam rá szívem szerelmére, valahogy feledtetni Emilia borzalmas emlékét. Sajnos nem sikerült, viszont legalább a reggelem jól indult…

Este 8

A nappali időszak elképzelhetetlenül sűrűre sikerült. A megerősített kijárási tilalmi intézkedések miatt mától kezdve három óránként státuszértekezletet tartunk Google Meeten keresztül.

Sajnos időközben beindult a családon belüli erőszak üzeme, most, amikor össze vannak zárva az emberek. Ugyanúgy kell dolgoznunk az ügyeken, mint régen, így, ahogy vagyunk. Ez a home office gyilkossági csoport amúgy egy vicc. Hogy képzelték ezt el a feletteseink? Ezzel nem lehet rendet tartani a körzetben. Azonban addig mégsem mehetünk vissza, amíg nem fertőtlenítik az épületet. Azt ígérték, csak pár nap, de már lassan egy hete nem engednek oda minket. Kezdek megkattanni, szerintem azért álmodtam azt a rémeset reggel…

Aztán komplett tragikomédia lett az egész napból.

Ha épp nem valamelyik édibédi ivadékom lógott a vállamon, karomon, fejemen, arcomon – megmosolyogtatva ezzel a kollégáimat –, akkor Traverdi százados tépte a haját a két kiskamasza mellett, akiknek interaktív feladatokat helyeztek el a tanáraik Google Classroomon. Közben a neje recepteket osztott meg Hangoutsban, és laggolt a netük. Egyben biztos vagyok: az uralmat nem a Skynet, hanem a Google fogja átvenni a világ fölött, ha nem takarodik el hamar ez a kib*szott vírus.

Mielőtt visszavonultunk, eszembe jutott, hogy meglehetősen szórakoztató lenne kollektíve vinnyogni az utcánkban éneklő trubadúrokkal. Alapból jópofának tartom ezt a kezdeményezést, ha a druszám, a Bocelli énekel, azonban mellettünk meglehetősen botfülű szomszédok laknak. Szóval büntetés tőlük a Bella Ciao, igaz, azért emeli a közhangulatot, na. És végeredményben arra most iszonyatosan nagy szükség van. Addig sem ölik egymást az emberek…

Na, dalra, olasz!

Este 11

Még mindig nem tudom, ez éjjelnek számít-e? Aludnom kéne, de nem merek… Felmehetnék a PornHubra, de azt sem merek… Felmegyek a YouTube-ra és Bajnokok Ligája-mérkőzéseket nézek. Ettől meg sírhatnékom támad. Fű, nagy tér, rohangáló fazonok, mozgás, nagy tér, fű… Mikor lesz végre vége ennek a rémálomnak? Esküszöm, akkor kiveszem a teljes évi szabadságomat, aztán felnyalábolom a családomat, és irány Budapest… Lacival le kell meccselnem, hogy a mieink rozéban is jobbat termelnek, mint ott bármilyen misebor… És a grappánk! Mutatok neki erősebbet a vacak pálinkájánál… Csak már lennénk ott! Na, menjünk, nézzük meg, mi van a bárszekrényben… Oszt’ jó éjt mindenkinek!

(Buona notte à tutti![1])

1 Jó éjszakát mindenkinek!

A Pokol 15. napja (2020. március 24., kedd)

Délelőtt 11

Mára kiderült, miszerint bizonytalan ideig bezárják a rendőrőrsöt, vagyis legalábbis amíg le nem cseng a járvány nagyja. A mai napi halálozási statisztikák biztatóbbak – bármilyen morbidul is hangzik –, mint tegnap. Oké, szerintem én meghaltam belül, szóval nézze el nekem minden olvasó, ha esetleg érzéketlennek tűnnék.

Mi van?! Milyen olvasó? Ezt mások is olvassák?!

(Igen, Andrea, ugyanis ez egy könyv.)

Ne b*szki, mi az, hogy ezt mások is olvassák? Ki az a beteg, aki random emberek titkait bújja?!

(Hát elég sokan vannak. Viszont kérlek, ne bántsd őket! A napló, mint irodalmi műfaj, elég népszerű. Nem olvastad Adrian Mole naplósorozatát Sue Townsend tollából? Vagy Anne Frank naplóját? Csak két teljesen más zsánert említve…)

Nem! Ez… beteg! Az is, aki írja!

(…Még jó, hogy te csak egy fiktív komikus szereplő vagy egy eddig még alig ismert szerzőtől. Azért szeretlek.)

Két perccel a sokk után

Pszt! Hahó! Igen, maga… kedves… olvasóm! Ugye a pár nappal ezelőtti bejegyzésemet nem látta? …Ne, ne olvasson vissza! Könyörgök!

(Már mindegy. Olvasta. Sírva röhögött. Törődj bele!)

Este 8

Ez a nap meglehetősen fárasztó volt. Most fektettem le Sofiát – nem úgy, bár az ötlet nem rossz, ó, a francba, mindegy, majd reggel, na, komolyra fordítva a szót –, miután szegénykém teljesen kikészült. Kiborítja a bezártság, az ikrek körüli teendők, a távolban maradt családja és valószínűleg velem is van elég baja. Azt nem tudom, mi, mert nem értem a nőket… Viszont igyekszem, mert szeretem a feleségemet. A főzéssel, vásárlással megbirkózom egyedül is, azonban csak nála van punci.

(Hihetetlen vagy, öregem!)

Mi?! Én?! Te írsz ilyenre!

(Persze, most kend rám! Hát naná! Mindenről az író tehet! Senki nem beszél arról, hogy egyáltalán nem akartam ilyen bunkó, szexista pasi főszereplőt!)

Nem kell bántani… Nem vagyok tökéletes… Meg sem érdemlek ilyen nagyszerű asszonyt, mint Sofia… Most boldog vagy, te szadista állat?

(Boldog, ám ne velem polemizálj! Írj tovább, én jegyzetelek…!)

Ó, szentséges atyaú… na, mindegy. Szóval… Amiben tudok, besegítek neki, képességeim legjava szerint – tény, mire lehet jó egy gyilkossági nyomozó rendőrtiszt civil munkálatokra? Hát kicsire nem adunk, a nagy meg nem számít –, azért bizony van, amivel én sem boldogulok. 1. Én is be vagyok zárva. Hiába járok el flepnivel bevásárolni heti legalább egyszer, de inkább háromnaponta, akkor is megőrülök. Bevallom, az elmúlt napokban esténként leszöktem a kapuba friss levegőt szívni. Tegnap kicsit be voltam nyomva, ezért énekeltem, amit Sofia is hallott. Rettenetes hisztit csapott, aztán bevágott a zuhany alá, ruhában. Megdobált egy kézfertőtlenítővel és egy kis zacskó tisztítókendővel, majd közölte, hogy a koronavírus tapadási idejét tekintve, meg mivel nagyon haragszik rám, most jó ideig a közelébe ne merészeljek menni, az ikrekébe meg pláne. Azt hiszem, már kezd megzombulni szegény az itthon maradástól.

2. Hiába imádom a kölykeinket, nem születtem apának. Nekem sose volt – nem számítva azt a mocskos fél percet, amíg nemzett –, az anyámat tekintve meg inkább hagyjuk a témát. A nagyszüleim neveltek, akik minden erejüket és szeretetüket belém ölték, meg a négy nővérembe, kicsit talán sokat is… Képzeljen el, kedves olvasó, egy ateistát minden vasárnap reggel a templomban, na, az voltam én. Mindegy, a lényeg, hogy most itt vagyok, és muszáj apának lennem. Ami csodálatos dolog, de hacsak nincs egy Apaszerep idiótáknak című könyv a polcomon, akkor én síkhülye vagyok ehhez.

Elnézést, nem lehetne befejezni az én alázásomat, és mondjuk valami értelmes dologba kezdeni most már?

(Cssst, buta fiú! Csak mesélj tovább…!)

3. Pechemre ez a betegagyú író nem hagy békén engem. Hát így jártam…

Ez az időszak keményebb, mint gondoltam, pedig azt hittem, én aztán mindent túlélek.

(„Túlélem, ha beledöglök is! Ha túlélem, bele is döglök!”[2])

2 Váczy Jépont Tamás (1948-2008) polihisztor és egyúttal a szerző édesapjának mondása

Jó, hát végül is élünk, nem vagyunk betegek, szeretjük egymást, van mit enni, ha Sofia megbocsát, akkor van kivel szeretkezni, szóval… van miért hálát adni az életnek, annak a jó édesnek. :)

A Pokol 16. napja (2020. március 25., szerda)

Hajnali fél 1

Nem tudok elaludni. Pedig most Tonio és Leona is nyugiban, Sofia pedig olyan kívánatosan fekszik hanyatt, hogy alig tudom türtőztetni magam, mondd, írókám, nem akarsz elhúzni a retkesbe aludni? Talán akkor menne nekem is! De így csak heverek az ágyunk bal oldalán, és bámulom életem szerelmét, és úgy sírnék a boldogságtól, b*szki, ha nem férfi lennék, hanem kislány! Ki viselkedik így? Hagyjál már! Aludni szeretnék!

Hajnali 2

Na jó, kimegyek a vécére olvasni. Nem, teljesen normális irodalmat, semmi csöcsös nőcik! Szóval akkor vessük bele magunkat azokba a jelentésekbe, amiket a kedvenc kis csicskáim küldtek át este… Home o-fiszom!

Hajnali fél 5

Arra ébredtem, hogy elaludtam a vécén. Bernardi olyan unalmas jelentést írt, szerintem felveszem hivatalos altatónak az iratait. Sőt, megkérem, inkább ő írja a naplómat, ne egy ilyen égbőlkiáltott szadista állat, mint ez a hosszú nevű Robin…

(Majd megtárgyaljuk… Nem akartam Bernardi családnevet, ellenben mit szólsz Mia Franceshez?)

Miért érzem, hogy csőbe akarsz húzni? Azt hiszed, nem tudok magyarul? Jól hiszed, viszont erről pont levágtam: szóvicc! És nem, biztosan Bernardinak szólok! Menj már aludni!

(Jól van, na. Azért még leírom: „bemegyek a hálószobába és bedőlök az ágyba”, ne köszönd meg! Szívem szerint a következő bejegyzésig rostokoltatnálak a vécén, hálátlan karakter! Tessék befejezni az állandó beszólogatást nekem!)

Mit csináljak?! Kib*szottul unatkozom és depis vagyok a karanténban! Hullik a népem, nagy eséllyel kinéz, hogy a nejem népe is hullani fog, feje tetejére állt a világ egy szaros kis mikronnyi vírustól… Most bolonduljak meg? Hát ezt neked! Nem fogok! Csak azért is élni, írni és szeretni fogok! És… ha még aktuális… szeretkezni is… Ébresztő, édesem… szerelmem… annyira kívánatos vagy… kérlek… kérlek szépen…

Délután 10.

(Oké, délelőtt, de már összefolyik a nap…)

Elmentem bevásárolni, mert kifogytunk a tejből, már persze a tehénéből, hiszen Sofia nem szűkölködik benne. (Egyszer kipróbáltam a félretett anyatejet kávéban, amire a nejem adott egy tockost, mikor meglátta. Mert azt le akarta fagyasztani, és – mondván – eliszom én, anyaszomorító, a gyönyörűségeink elől. Egyébként rettenetes íze volt, szóval maradok a tehén tejénél, ha kávéról van szó.) Jólesik ilyenkor megjáratni magam, bár tudom, csak célirányosan szabad haladnom. Elküldöm a kötelező sms-t a kollégáimnak – egyszerűbb, mint papírt lobogtatni –, aztán irány háztól szupermarketig, ott mindenkitől két karnyújtásnyira kell maradni, a maszkom fullasztó érzete már lassan megszokottá válik. A plexidobozban minden maszkos-kesztyűs eladó és kasszás úgy néz ki, mint egy zs-kategóriás katasztrófafilmből szalajtott űrlény. Egyetlen kib*szott sci-fi disztópia az egész világ. Egyre inkább el tudom képzelni, a drága Mundik tényleg nem poénkodtak azzal, hogy időutazók…

A Pokol 17. napja (2020. március 26., csütörtök)

Passz, mikor

Azt hiszem, kikészülök. Egyetlen nagy ideggubanc vagyok, a feleségemről nem is beszélve, a kicsik meg szerintem érzik ezt a nagy feszültséget, ami bennünk dübörög. Szabadidőnkben vicces mémek nézésével ütjük el az időt (frankón addiktív a 9GAG, tudták?). Külön ajándék, ha kinyithatjuk az ablakot, hogy szellőztessünk, versenyzünk, ki szívjon először friss levegőt. Sofia már kétszer átrendezte a kamrát (ahol levertük a polcról a konzerveket azon a huncut délutánon), én felszereltem még egy könyvespolcot a meglévő mellé, ahova a dokumentumokkal teli dobozaimat tettem. Hiszen nem csak online home office van a világon, ugyanis rendszeresen megfordul nálunk egy futár talpig maszkban-f*szban.

Azonban ez nem a saját életem, amit az elmúlt 37 évben megszoktam. Képes voltam magamra erőltetni a rendvédelem fegyelmezettségét szolgálatban, amint a nagy nőcsábász húsz évem (15 és 35 éves korom között) után sikerült tisztességes férjjé is válnom. Pedig ez nagy szó… Mégis ezt a kalitkát nem bírom elviselni lassan. Őszintén, egyre jobban tisztelem a nejemet, aki kvázi fél éve be van ide zárva az ikrekkel. (Jó, az, hogy nem viheti le őket babakocsiban az utcára, vagy át a Café del Mundiba, őt is jobban megviseli.)

A Pokol 18. napja (2020. március 27., péntek)

Hajnal 5

Ó, áldott legyen a karantén! Szerintem nagyságrendekkel többet szexelünk az asszonnyal, mint eddig az elmúlt fél évben összesen. Már majdnem olyan gyakran, mint a gyerekek születése előtt, az aranykorunkban… Persze most már nincs annyi időnk rá, szóval gyorsan és okosan kell boldoggá tenni egymást. Rendesen kreatívvá teszi az ember fiát és lányát a szükség. Főleg, mert hajnalban rányitottam az én drágámra a fürdőszobában (visszanyalt a karma fagyi, ó, de aztán én is!). Kádban lazulós, lábszőrtelenítős, gyertyás fürdést tervezett magának, bár nem sokáig bírtam egyedül hagyni. Az ember nem tud nyugton megülni a s*ggén, be kell mennie valamiért, mindegy, miért, de mit is gondoltam, tudom… Bent szembesültem azzal, hogy a feleségem hasonlóan elcsábult a víz alatti nemi örömök tengerében (ó, b*szki, írókám, ez milyen mondat?! Nem tudsz fogalmazni?! Na, leírom, látom, neked nem megy, szóval…). Köztudomásúlag a lányok két dolgot nem csinálnak, ugye: nem finganak és nem maszturbálnak. Közlöm: de. Viszont én a látványtól piszkosul begerjedtem, ezért rögvest belecsobbantam mellé a kádba. Miután lebukott, miszerint ő is szívesen kényezteti magát adott esetben, felajánlottam a segítségemet: befejezném, amit elkezdett…

És most, miután ezt leírtam, irány aludni, mielőtt felkelnek a legifjabb kis „Rigók”, mert onnantól kezdve nincs nyugtunk…

Este 8

Sofia nagyon aggódik a szüleiért, és persze én is. Megígérték nekünk, hogy nem hagyják el a házukat. A szomszédságukban lakó sportolóval – focista a helyi tornaklubban, legalább ennyi haszna legyen az állóképességének, Sofia szerint – elláttatják magukat. Bence – ezt se bencsének kell ejteni, tudom – bevásárol nekik, leteszi az ajtó elé, küld nekik erről egy sms-t, és így érintkezniük sem kell. Remélem, ez a f*sza gyerek mindezt maszkban, kesztyűben teszi meg, ezzel magára is vigyáz.

Kitti és Detti – Györgyinek hála, aki angoltanár – jól tanulnak, bár nehezen viselik az otthonrekedést, mert hiányoznak a barátaik és sokkal több a tanulnivaló ebben a felosztásban. Most viszont fontosabb, ha otthon maradnak, hogy visszaszorítsák a járvány helyi lefolyásának intenzitását.

Györgyi mondhatná angolul: „we must flatten the curve[3]”. Szombattól ott is kijárási korlátozások lépnek érvénybe, amit én szerencsésnek tartok. Nem szeretnénk, ha Magyarország is Lombardia, pláne Bergamo sorsára jutna.

3 Szó szerint: „El kell laposítanunk a görbét”. A járvány lefolyását egy koordináta-rendszeren lineáris függvénnyel ábrázolva (betegszám / egészségügyi ellátóképesség); a hirtelen sok megbetegedéssel, de gyorsan lezajló folyamat magas ívet eredményez, ami már lehetetlenné teszi az ellátás akadálymentességét és sikerességét. Szemben egy hosszabb, ám lassabb lefolyású „betegrohammal”, ennek ábrája egy sokkal laposabb görbe. Ha egységnyi idő alatt kevesebb beteget kell ellátnia az egészségügynek, sokkal hatékonyabban tudják kezelni a kórt.

A Pokol 19. napja (2020. március 28., szombat)

Hajnali 2

Azt hiszem, boldog vagyok. Nem, nem bátorítanak erre a halálozási statisztikák (tegnap tetőzött… 919 áldozat… édes istenem…), sem az egyre keserédesebb Messenger-videók anyós-apóssal és sógornőkkel. Sokkal inkább tudatosítom magamban, mennyire különleges időszak ez a családdal. Ennyit összesen nem voltam az ikrekkel, mint az elmúlt héten, és – még ha nem is sikerül mindennap, de – Sofiával is rendeződni látszik a nemi életünk. Itt vagyunk és szeretjük egymást ebben a rohadék világban, gyönyörködünk a gyerekeinkben, miközben körülöttünk tombol a pokol. Így aztán érthetően nagyobb kedvvel vetem bele magam a legújabb ügyembe: egy nyaklánccal fojtogató, öreglányokat erőszakoló kéjgyilkoséba, mert az élet – és így a halál – nem áll meg. Ez valamennyire emlékeztet a régi kerékvágásra. Amikor még megbilincselhető, sittre vágható, emberméretű bűnözőkkel szemben indítottunk hajtóvadászatot, nem egy mikroszkopikus gyilkos ellen. Az emberi gonoszság és gyarlóság szemben az élet kegyetlennek tűnő, mégis szükségszerű természeti elveivel. Aki gyenge, meghal. De aki nem, az is.