A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Stephanie Garber: The Ballad of Never After
Flatiron Books, New York, 2022

Ez a mű kitalált történet. A regény összes szereplője, minden szervezet és esemény a szerző fantáziájának szüleménye, illetve a fikció részeként jelennek meg.

Fordította Sepsi László

Copyright © 2022 by Stephanie Garber
Hungarian translation © 2023 Sepsi László
Magyar kiadás © 2023 Kolibri Kiadó, Budapest
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Térkép © Virginia Allyn
Borítóterv © Erin Fitzsimmons
Borítófotók © Shutterstock

ISBN 978 963 599 305 5

Felelős kiadó Pap Zoltán
Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin
Szerkesztette Horváth Annamária
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Mindenkinek, aki valaha is félt attól,
hogy nem találja meg az igaz szerelmet

Figyelmeztetés

Kedves Evangeline!

Végül újra találkozni fogsz vele, és amikor ez bekövetkezik, ne hagyd, hogy a bolondját járassa veled. Ne hagyd, hogy megvezessenek arcának elbűvölő gödröcskéi, nem e világi kék szeme, vagy összeránduló gyomrod, amikor Kisrókának nevez – ezt nem becézgetésnek szánja, csupán újfent manipulálni akar.

Lehet, hogy Jacks szíve valóban megdobbant, de attól még nem érez semmit. Ha kísértésbe esnél, hogy újra megbízz benne, emlékezz vissza rá, hogy miket tett.

Ne feledd, hogy ő mérgezte meg Apollót, hogy rád kenhesse a gyilkosságot, és valóra váltson egy rég elveszett jóslatot – a jóslat szerint te nem vagy több egy kulcsnál, amely képes kinyitni a Valorok Kapuját. Jacks egyetlen vágya, hogy kinyissa a Kaput. Valamikor a jövőben feltehetően kedves lesz veled, és próbál majd befolyásolni, hogy kinyisd. Ne engedj neki!

Ne feledd, mit mondott neked aznap a hintóban – ő egy Fátum, és te puszta eszköz vagy a számára. Ne feledd, hogy Jacks valójában micsoda, és ne hagyd, hogy újra együttérzésre csábítson.

Ha szükséged van valakire, akiben megbízhatsz, bízz Apollóban, amikor felébred. Mert fel fog ébredni. Meg fogod találni a módját, hogy meggyógyítsd, és amikor megteszed, bízz abban, hogy ti ketten boldogan fogtok élni, amíg meg nem haltok, Jacks pedig azt kapja, amit érdemel.

Sok sikert,

Evangeline

Evangeline jókorát sóhajtott, amikor befejezte a magának írt levelet. Aztán lezárta egy bőséges adag aranyszínű viasszal, és ráírta a következőket: Arra az esetre, ha elfelejtenéd, mit tett a Szívek Hercege, és kísértésbe esnél, hogy újra megbízz benne.

Egyetlen nap telt el azóta, hogy tudomást szerzett Jacks legutóbbi árulásáról: az esküvőjük éjszakáján megmérgezte Evangeline új férjét, Apollót. Ez az álnok húzás még mindig fájt neki, és Evangeline kizártnak tartotta, hogy valaha még egyszer képes lesz megbízni Jacksben. Viszont a szíve mélyén a legjobbakban reménykedett. Hitt abban, hogy az emberek képesek megváltozni; hitt abban, hogy az élet egy olyan történet, amelynek a befejezését még nem írták meg, ezért a jövőnk végtelen számú lehetőséget tartogat.

Viszont Evangeline nem engedhette meg magának, hogy Jacksbe vesse a reményeit, és azt sem bocsáthatta meg neki, amit vele és Apollóval tett.

És kizárt, hogy valaha segítsen neki kinyitni a Valorok Kapuját.

A Valorok, a Fenséges Észak első királyi családja építette a kaput, amely a Valoria nevű helyre nyílik. Senki sem tudta, mit rejt ez a hely, mivel egy átoknak köszönhetően az északi történetek nem igazán megbízhatóak. Néhány mesét leírni sem lehet, mert tüzet fognak, más történetek nem hagyhatják el Északot, és számtalan közülük minden egyes alkalommal módosul, ha elmondják őket, és minden újrameséléssel egyre megbízhatatlanabbá válik.

Valoria kapcsán két egymásnak ellentmondó elbeszélés keringett. Az egyik szerint a hely egy kincsesláda, amely a Valorok legerősebb varázsholmijait rejtette. A másik szerint bűvös börtön, amelyben a legkülönfélébb varázserejű lényeket tartották fogva, köztük egy förtelmes szörnyeteget, amelyet a Valorok hívtak életre.

Evangeline nem tudta, melyik változatnak higgyen, de nem állt szándékában segíteni Jacksnek, hogy az rátegye a jeges mancsát a varázsholmikra vagy a varázsszörnyekre.

A Szívek Hercege már így is elég veszélyes. Ráadásul Evangeline borzasztóan dühös rá. Tegnap, miután gyanút fogott, hogy Jacks mérgezhette meg Apollót, három szó jutott eszébe: Tudom, mit tettél.

Ezután az őrök kikísérték Jackset a Farkasok Csarnokából. Evangeline legnagyobb meglepetésére ellenkezés nélkül távozott. Viszont a lány tudta, hogy vissza fog térni. Jacksnek lezáratlan ügye volt vele, ő viszont nem szándékozott többet közösködni a Fátummal.

Evangeline fogta a magának írt sorokat, átvágott a királyi lakosztályán, és lerakta a levelet a kandallópárkányra, a lepecsételt oldalával kifelé – hogy biztosan lássa a figyelmeztető feliratot, ha újra szüksége lesz rá.

1

Áll egy ajtó a Farkasok Csarnokának királyi könyvtárában, amelyet évszázadok óta senki sem nyitott ki. Próbálták felgyújtani, fejszével szétverni és varázskulccsal feltörni a zárját. De senki még csak megkarcolni sem tudta a makacs ajtót. Egyesek szerint gúnyt űz belőlük. Koronás farkasfej díszíti a faajtó közepét, és az emberek esküsznek rá, hogy a farkas kineveti a kudarcra ítélt próbálkozásaikat, sőt, kivicsorítja éles fogait, ha valaki akár csak a közelébe jut a kinyithatatlan ajtó feltárásának.

Evangeline Fox egyszer megpróbálta. Húzta, rángatta és tekergette a vasfogantyút, de az ajtó meg sem moccant. Most sem, és korábban sem. De a lány reménykedett benne, hogy ezúttal máshogy alakul majd.

Evangeline mesterien tudott reménykedni.

Ugyanakkor mesterien ment neki az ajtók kinyitása is. Egyetlen csepp önként fakasztott vérével bármilyen zárat képes kinyitni.

Először meg kellett bizonyosodnia róla, hogy nem figyeli, követi vagy leskelődik utána az a köpenyegforgató, almazabáló gazember, akinek a nevére gondolni sem hajlandó.

Evangeline hátranézett. Lámpása okkersárga fénye elűzte a közeli árnyakat, de a Farkasok Csarnokának könyvtárpolcai fátyolos fényben fürödtek.

Ideges mozdulatot tett, mire a lámpás fénye meglobbant. Evangeline eddig nem félt a sötétben. A sötétség a csillagoké és az álmoké volt, a nappalok közé beférkőzött mágiáé. A szülei elvesztése előtt az apjával nézte a csillagképeket, és hallgatta, ahogy az anyja gyertyafénynél meséket mond. És sosem ijedt meg tőlük.

De nem is konkrétan a sötétségtől vagy az éjszakától félt. Hanem az enyhén csiklandós érzéstől, mintha póklábak másznának a lapockái között. Azóta érezte, hogy kilépett a királyi lakosztályból, és elindult kinyitni az ajtót, abban reménykedve, hogy megszerezheti a gyógymódot, és megmentheti a férjét, Apollót.

A kísérteties érzés olyan halovány volt, hogy először azt hitte, puszta paranoia.

Senki sem követte.

Nem hallott lépteket.

Ám ekkor…

Evangeline belesett a sötét könyvtárba, és egy nem emberi szempár nézett vissza rá. Kéken csillogott, mint az ezüst, fényesen, mint a hullócsillagok. Evangeline arra gondolt, hogy a szempárt azért ragyog, hogy csúfolódjon rajta. De tudta, hogy hiába fénylik ez a szempár, hiába világít a sötétben, és csábítja arra, hogy leengedje a lámpást, nem bízhat benne. Ahogy abban a másikban sem bízhat.

Jacksben. Még gondolatban sem akarta kimondani ezt a nevet, de erre esélye sem volt, amikor látta, ahogy hanyagul, de jóképűségének teljes tudatában, magabiztosan, mint mindig, előlép a félhomályból. Úgy mozgott, mintha az éjszakának kellene tartania őtőle.

A bizsergés Evangeline lapockáiról átköltözött a karjára, a nyugtalan cirógatása elérte az összetört szívet ábrázoló utolsó megmaradt sebhelyét. A seb szúrt, aztán lüktetett, mintha Jacks megint belemélyesztette volna a fogát.

Evangeline kardként szorította a lámpást.

– Menj innen, Jacks! – Csak két nap telt ez azóta, hogy az őrökkel kidobatta a palotából, és remélte, hogy ennél tovább marad távol. Lehetőleg örökre… – Tudom, mit tettél, és látni sem akarlak.

Jacks a nadrágzsebébe dugta a kezét. Füstszürke inge lazán be volt tűrve, az ujjait feltűrte izmos karján, a gallérjáról hiányoztak a gombok. Kócos haja most aranyszínű volt csábító éjkék helyett, inkább tűnt szemtelen istállósfiúnak, mint számító Fátumnak. De Evangeline tudta, hogy nem felejtheti el, valójában micsoda Jacks. Megszállott volt, és eltökélt, ráadásul teljességgel hiányzott belőle az erkölcs és a lelkiismeret.

A mesék szerint a csókja halált hoz mindenkire, kivéve az egyetlen igaz szerelmét, és miközben Jacks ezt a lányt kereste, hullák szegélyezték az útját. Evangeline valamikor kellőképpen naiv volt ahhoz, hogy azt higgye, ezek szerint a Szívek Hercege érti a szívfájdalmat, mert az ő szívét is újra meg újra összetörték, miközben a szerelmet kereste. Ám mostanra napnál is világosabbá vált – a saját szívét ő maga törte össze, mert fogalma sem volt, hogyan kell szeretni.

– Megértem, ha zaklatott vagy… – szólalt meg halkan Jacks.

– Mi az, hogy ha? – vágott a szavába Evangeline. – Megmérgezted a férjem!

Jacks közönyösen vállat vont.

– Nem halt bele.

– Ezért nem jár jó pont. – Evangeline-nek küzdenie kellett, hogy ne remegjen meg a hangja.

Eddig nem tudatosította magában, hogy valahol a lelke mélyén még mindig haloványan abban reménykedik, hogy Jacks ártatlan. Viszont a Fátum meg sem próbálta tagadni a tettét. Nem érdekelte, hogy ami Apollóból maradt, az alig több egy holttestnél, mint ahogy az sem zavarta, amikor Evangeline kővé változott.

– Tegyél le róla, hogy emberi normák szerint mérsz – morogta Jacks. – Fátum vagyok.

– Pontosan ezért nem akarlak látni sem. Amióta megismerkedtünk, az első szerelmem kővé változott, én is kővé változtam, aztán menekülnöm kellett a törvény elől, többen próbáltak meggyilkolni, aztán megmérgezted a férjem…

– Ezt már mondtad.

Evangeline ölni tudott volna a tekintetével.

Jacks sóhajtott, és nekidőlt az egyik közeli könyvespolcnak, Evangeline érzelmei nem jelentettek számára többet egy tüsszentésnél – valami, amin gyorsan túl kell esni, vagy egyszerűen elkerülni azáltal, hogy az ember félreáll az útjából.

– Nem fogok bocsánatot kérni azért, ami vagyok. És kényelmesen elfelejted, hogy a megismerkedésünk előtt szomorú, összetört szívű árva voltál, akit egy gonosz mostoha sanyargatott. Amióta én feltűntem a színen, Valenda szeretett megmentője lett belőled, feleségül mentél egy herceghez, és hercegnévé váltál.

– Ezek csak azért történtek, mert a beteges céljaidat szolgálták – fortyogott Evangeline. Jacks mindent csak azért tett érte, hogy kihasználja, és kinyittassa vele a Valorok Kapuját. – A gyerekek a játékaikkal jobban bánnak annál, mint ahogy te bántál velem.

Jacks összevonta a szemöldökét.

– Akkor miért nem szúrtál le, Kisróka? A múltkor a kriptában odadobtam neked a tőrt, és elég közel voltam hozzád, hogy használd. – Ahogy Evangeline nyakára siklott a pillantása, tekintetében újfent derűs fény csillant. Pontosan arra a helyre fókuszált, ahol három éjszakával ezelőtt a száját pihentette.

Evangeline elpirult, ahogy akaratlanul rátört az emlék, milyen volt a bőrén érezni Jacks fogait és nyelvét. A Fátum jobbik eszén a vámpírméreg kerekedett felül, a lányén meg az ostobaság.

Evangeline Jacksszel maradt aznap éjjel, hogy lefoglalja, nehogy a Fátum embervért igyon, és maga is vámpírrá változzon. Ezt sikerült elkerülni, viszont Jacks kihasználta az együttérzését. Elmesélte neki a lány történetét, Donatella hercegnőét, akitől újra dobogni kezdett a szíve. Elvileg a hercegnő volt Jacks egyetlen igaz szerelme, ám ahelyett, hogy betöltötte volna ezt a szerepet, Donatella másik férfi mellett döntött, és tőrt döfött a Fátum mellkasába.

A történet után Evangeline annak a rokonszenves Szívek Hercegének kezdte látni Jackset, akit először keresett fel segítségért. Ám Jacks a szíve nélkül is eléggé megtört volt, Evangeline-nek pedig fel kell hagynia a reménykedéssel, hogy több lehet a számára.

– Hibát követtem el aznap éjjel a kriptában. – Evangeline eltüntette a pírt az arcáról, és egyenesen Jacks embertelen tekintetébe nézett. – De ha adsz még egy esélyt, habozás nélkül leszúrlak.

Jacks önelégülten elmosolyodott, megvillantva gödröcskéit, amiket meg sem érdemelt volna.

– Csábító, hogy tegyek veled egy próbát. De ha meg akarsz szabadulni tőlem, nem lesz elég, ha megsebzel. – Jacks elővett egy rikítóan fehér almát a zsebéből, és dobálni kezdte. – Ha tényleg azt szeretnéd, hogy örökre eltűnjek az életedből, segíts megtalálni a hiányzó köveket, nyisd ki a Valorok Kapuját. Megígérem, hogy utána soha többé nem látsz.

– Bármennyire örülnék is neki, ha eltűnnél, nem fogom kinyitni neked a kaput.

– És mi lesz Apollóval?

A herceg neve hallatán éles fájdalom nyilallt Evangeline-be, és újra fellobbant benne a harag Jacks iránt.

– Ne merészeld a szádra venni a nevét!

Jacks még szélesebben elvigyorodott, furcsa módon örömét lelte a lány haragjában.

– Ha segítesz, felébresztem a tetszhalott állapotából.

– Nem vagy eszednél, ha azt hiszed, hogy megtenném a kedvedért. – Az egész őrületet Evangeline első alkuja indította el Jacksszel. Soha többé nem köt alkut vele, nem fognak szövetkezni, kizárt dolog. – Nincs rád szükségem Apollo megmentéséhez. Találtam rá más módot. – A lány a könyvtár bezárt ajtaja felé bökött az állával. Az ajtó félig takarásban volt, de esküdni mert volna, hogy a koronás farkasfej vigyorgott, mintha tudta volna, hogy végül Evangeline lesz az, aki kinyitja rajta a zárat.

Jacks vetett egy pillantást az ajtóra, felhorkant, majd halkan gúnyolódva azt mondta:

– Szerinted odabent találsz gyógymódot Apollónak?

– Tudom, hogy találok.

Jacks ezúttal komorabb nevetést hallatott, majd derűsen az almájába harapott.

– Szólj, ha meggondolnád magad, Kisróka!

– Ne számíts rá…

Jacks kámforrá vált, mire a lány befejezhette volna a mondatot. Nem maradt nyomában más, mint baljós nevetésének visszhangja.

De Evangeline nem hagyta magát felbosszantani. Egy öreg könyvtáros azt mondta neki, hogy ez az ajtó a Valorokról szóló elveszett könyvekhez és legendákhoz vezet. Bár az Észak első királyi családja halandókból állt, széles körben elfogadott nézet, hogy a tagjai rendkívüli képességekkel bírtak. Honora Valor, Észak első királynéja állítólag korának leghatalmasabb gyógyítója volt. És Evangeline jó okkal vélte úgy, hogy az ajtó mögött fellelhető legendák Honora Valor gyógyításairól szólnak, amelyek remélhetőleg annak módját is tartalmazzák, hogyan hozzunk vissza valakit a tetszhalálból.

Evangeline elővette a tőrét, egy ékköves markolatú pengét néhány hiányzó kővel. Valójában a tőr Jacksé volt – ugyanezt a fegyvert dobta oda neki a kriptában együtt töltött éjszaka során. Jacks reggelre otthagyta a tőrt, és Evangeline még most sem értette teljesen, ő miért hozta magával. Nem akarta megtartani – már nem –, de egyelőre nem volt ideje lecserélni, és ez volt a legélesebb szerszám a birtokában.

Egyetlen szúrás a tőrrel, és vörösen előbuggyant a vére. Az ajtóra nyomta az ujját, és elsuttogta a szavakat:

– Kérlek, nyílj ki!

A zár azonnal kattant. A kilincs könnyedén elfordult.

Évszázadok óta először az ajtó kitárult.

És ekkor Evangeline megértette, Jacks miért nevette ki.

2

Ahogy Evangeline belépett az ajtón, és a föld megremegett a talpa alatt, mintha a topánjával petárdákra taposott volna kövek helyett. A hely olyan volt, mint minden reménye: épp sebesen darabjaira hullott.

A teremben elvileg könyveket kellett volna találnia a Valorokról, bennük pedig válaszokat a kérdéseire, és gyógymódot Apollo bajára. Ehelyett csak borús fuvallat köszöntötte, amely a lehengerlő faragott márvány boltív körül kavargott.

Evangeline lehunyta a szemét, és újra kinyitotta, mintha egy pislantással eltüntethetné a boltívet, és drága könyvek bukkannának fel a helyén. Ám sajnálatos módon Evangeline pislantásai nélkülözték a varázserőt.

De így sem adta fel.

A Középbirodalomban, ahonnan származott, ez a boltív csak egy díszítésül szolgáló faragott szikladarab lett volna, amely épp elég nagy ahhoz, hogy elférjen benne egy ajtó. Ám itt, a Fenséges Északon a boltívek egészen másként működtek. Itt a Valorok által épített mágikus átjárók voltak.

Ennek a boltívnek az oszlopaira fenséges páncélos angyalokat véstek, mint harcosokat egy végtelen csata két oldalán. Az egyik angyal lehajtotta a fejét, a szárnya törött volt; szinte szomorúnak tetszett, míg a másik dühösnek tűnt. Mindketten kivont karddal törtek a boltív közepe felé, elijesztve bárkit, aki be szeretne lépni.

Ám Evangeline nem egy bárki volt. Sőt, attól, hogy tiltották, még inkább be akart nézni a boltív mögé.

Talán ez a boltív volt a könyvekhez és az Apollo gyógyulásához vezető kapu. Ha a könyvtáros igazat mondott azzal kapcsolatban, hogy ebben a teremben megtalálható az összes történet a Valorokról, akkor az angyalok talán a történeteket sújtó átoktól védelmezik a könyveket, hogy azok sértetlenek maradjanak. Talán Evangeline-nek csak annyit kell tennie, hogy az egyikük kardjához érinti a vérét, és az udvariasan oldalra húzódik, hogy beengedje.

Tett még egy lépést, reményteli izgalom töltötte el, ahogy újra megszúrta az ujját a tőrrel, és a kibuggyanó vért az egyik angyal kardjához nyomta.

A kard fényleni kezdett, akár egy gyertya. Ragyogó aranyszálak szőtték át a kőkardokat, az angyalokat, az egész boltívet. Élénk volt, fényes és varázslatos. Evangeline bőre bizsergett, ahogy a boltívről felszállt a por, és úgy csillogott körülötte, akár az apró hullócsillagok. Az eddig hűvös levegő most felmelegedett. Evangeline tudta, az a sorsa, hogy belépjen ebbe a terembe, megtalálja a boltívet, kinyissa a…

Hirtelen kiszorult a levegő a tüdejéből, ahogy a gondolat eszébe juttatta Apollo öccse, Tiberius figyelmeztetését: Arra születtél, hogy kinyisd. A mágikus holmik mindig beteljesítik, amire alkották őket.

És Tiberius hitt benne, hogy Evangeline azért jött világra, hogy kinyissa a Valorok Kapuját.

Hátratántorodott, újra eszébe jutott Jacks nevetése. Ezúttal egyáltalán nem komornak hangzott. Sokkal inkább vidámnak, mint amikor valaki élvezi a helyzetet és remekül szórakozik.

– Ne! – suttogta a lány.

A kövek még mindig csillogtak az oszlopokat átszövő aranyszálaktól. Evangeline nézte, ahogy terjednek a teteje felé, sorban fénylő szavak gyúltak rajta, amelyek eddig láthatatlanok voltak.

Északon fogant, de délen született, felismeritek e kulcsot, mert koronája rózsaszín és arany lesz.

Egyszerre nincstelen és hercegnő, szökevény, kit hamisan ért gyanú, és önként adott vérétől nyílik a kapu.

Evangeline ereiben elhűlt a vér.

Ezek nem puszta szavak voltak. Ez a… de gondolni sem akart rá. Viszont a színlelés nem változtat semmin. Ez a jóslat a Valorok Kapujáról, és Jacks csellel rávette, hogy beteljesítse. Ami azt jelenti, hogy ez nem egy egyszerű boltív. Hanem maga a kapu.

A pánik minden egyéb érzést elnyomott benne.

Nem lett volna szabad megtörténnie. A boltív elvileg darabokban volt. Bár két egymásnak ellentmondó legenda keringett arról, milyen varázslatokat rejt Valoria, egyvalamiben mindenki egyetértett: a Valorok Kapuját darabokra törték, és szerte Északon elrejtették, hogy eltitkolják a próféciát az emberek elől, és megakadályozzák, hogy bárki összerakja a kaput.

– Nem, nem, nem, nem, nem… – Evangeline eszét vesztve próbálta letörölni a vérét a kövekről, mielőtt Jacks vagy bárki más felfedezné, mit tett. Az angyalok nem változtattak a testtartásukon, viszont Evangeline attól tartott, hogy bármelyik pillanatban megjelenhet mögöttük még egy ajtó, vagy maguk az angyalok engednek utat neki. Ráköpött a köpenye csücskére, és azzal dörzsölte. Ám a világító boltív nem lett haloványabb.

– Tudtam, hogy te ki tudod nyitni az ajtót.

A reszelős hang túl idős volt ahhoz, hogy Jacksé legyen. De Evangeline szíve így is megállt, amikor meghallotta.

– Elnézését kérem, Őfelsége. Úgy látom, megint megijesztettem.

– Megint?

Az ajtóban álló férfi alig volt magasabb egy gyermeknél, ám jóval idősebb lehetett Evangeline-nél, hosszú, ezüstszínű szakállába aranyszálak keveredtek, amelyek illettek fehér köpenyegének fényes szegélyéhez.

– Maga… – Egy pillanatra Evangeline túl ideges lett, hogy kimondja a szavakat. – Maga a könyvtáros, aki először megmutatta nekem ezt az ajtót.

– Hát nem felejtettél el! – Bár egyértelműen elégedettnek tűnt, az öregember mosolya egyáltalán nem nyugtatta meg Evangeline-t. A boltívhez hasonlóan mintha ő maga is világított volna, szakálla hétköznapi szürkéből átváltozott irizáló ezüstszínűvé. – Örömömre szolgálna, ha lenne időnk cseverészni, de sietned kell, hogy megtaláld a hiányzó köveket.

A férfi felnézett a boltívre, amelynek tetejéről négy kő hiányzott. A lyukak Evangeline tenyerénél is kisebbnek tűntek – nem olyan nagy, letört szikladarabok, mint amilyeneket elképzelt. De Evangeline azonnal tudta, hogy ezeket a darabokat kell megtalálnia, ha ki akarja nyitni a Valorok Kapuját.

A vére kevésnek bizonyult. Megkönnyebbülés öntötte el.

– Meg kell keresned a köveket – ismételte az öreg könyvtáros. – Egyet a szerencsének. Egyet az igazságnak. Egyet a boldogságnak. Egyet az ifjúságnak. – De óvatosnak kell lenned. A kövek nagy erejű, csalóka holmik. És a fordítás…

– Nem! – vágott a szavába Evangeline. – Nem keresem meg a köveket. Nem fogom kinyitni a boltívet. Hiba volt rákenni a vérem.

Az öregember fáradtan összevonta a szemöldökét.

– Nem hiba volt, hanem a sorsod… – A hangja elcsuklott, ahogy szavak helyett füst pöffent ki a száján.

Összevonta a szemöldökét, és megint próbált megszólalni, de csak még több szürkésfehér füstpamacs gomolygott ki a száján. A füst ezúttal az Ó, a fene vigye el szavakat formálta, mintha ez folyton előfordult volna vele.

A könyvtáros szakálla mostanra teljesen füstté vált, akárcsak a szavai. A keze hirtelen áttetsző lett, egyúttal a köntöse és a ráncos arca is, amely immár olyan átlátszó volt, akár egy fátyolfüggöny.

– Mi vagy te? – suttogta Evangeline, próbálta megérteni, mit lát. Találkozott már vámpírokkal és Fátumokkal, a mostohanővére pedig boszorkány, de még így sem értette, miféle szerzet áll előtte.

– Könyvtáros vagyok – nyögte ki végül a férfi, de a szavait mintha a szél hozta volna, kásásan és távolról szóltak. – Tudom, ez meglehetős gyanakvásra ad okot, de hadd nyugtassalak azzal, hogy bár ismernéd az igazságot. Bár elmondhatnám neked… – Teljesen eltűnt, mielőtt befejezhette volna a mondatot, magára hagyva Evangeline-t a vékony csíkban felszálló füsttel és a nyugtalanító érzéssel, hogy talán nem a Szívek Hercege az egyetlen természetfeletti erő, amivel szemben óvatosnak kell lennie.

Tartalom

Figyelmeztetés

I. rész: Rémes Rontások

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

II. rész: Kegyetlen mesék

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

III. rész: Szörnyek gyülekezete

41

42

43

44

45

46

VÉGE

44

45

46

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alex Brush – SIL Open Font License
Allura – SIL Open Font License
Amarante – SIL Open Font License
Dynalight – SIL Open Font License
IM Fell English – SIL Open Font License
IM Fell English SC – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Playball – SIL Open Font License
Prata – SIL Open Font License
Uncial Antiqua – SIL Open Font License