Patricia Lockwood

Erről nem beszélünk

– részlet –

Fordította Morcsányi Júlia

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Patricia Lockwood: No One is Talking About This
Riverhead Books, New York, 2021

Copyright © 2021 by Patricia Lockwood
Hungarian translation © Morcsányi Júlia, 2022

Lenának, aki egy harang volt

Lesznek majd!
Emberek!
A napon!
Hamarosan!

Vlagyimir Majakovszkij:
Én és Napóleon

Első rész

Kinyitotta a portált, az elme pedig szinte minden kompromisszumra hajlandó volt. Odabenn az éghajlat trópusi volt és havazott, és a mindenség hóviharának első pelyhe a nyelvére hullott, majd elolvadt.

Művészi körmök közelképeken, egy kavics a világűrből, egy tarantula összetett szeme, egy vihar, ami olyan, mint az őszibarackkonzerv a Jupiter felszínén, Van Gogh Krumplievői, egy férfi erekcióján gubbasztó csivava, egy garázsajtó, amire festékszóróval ezeket a szavakat fújták: ÁLLJ LE! NE ÍROGASS A FELESÉGEMNEK!

Miért érződött a portál olyan meghittnek, ha az ember csak akkor tette be a lábát, amikor mindenhol ott kellett lennie?

✻ ✻ ✻

Végigtapogatta a nap szilárd, zöld márványát, hátha rálel a hajszálrepedésre, ahol talán kijuthat. Ezt nem lehetett erőltetni. Odakinn súlyosan lógott a levegő, és a felhők kupacokban álltak, mint a kanapébélés, az ég déli részén pedig volt egy finom pont, ahol egy szivárvány várta, hogy megtörténhessen.

Aztán három korty kávé, és kinyílt az ablak.

✻ ✻ ✻

Biztos, hogy túltelik a világ lol, írt rá az öccse, az, amelyik minden nap végén a saját Fireball nevű üstökösével pusztította el magát.

✻ ✻ ✻

Kapitalizmus! Fontos volt gyűlölni, még ha így jutott is pénzhez az ember. Észrevette, hogy lassan, nagyon lassan egy annyira filozofikus álláspont felé mozdul, hogy azt még Jézus sem tudta volna sokáig fenntartani: hogy gyűlölnie kell a kapitalizmust, de szeretnie az áruházakban játszódó filmmontázsokat.

✻ ✻ ✻

Politika! Az volt a baj, hogy most egy diktátor uralkodott felettük, ami bizonyos emberek (fehérek) szerint még sosem fordult elő, más emberek (mindenki más) szerint meg csak a szokásos műsor volt, folyamatosan ez ment, a világ kezdete óta. Megrémült a saját butaságától, meg attól is, hogy hangzott a hangja mostanában, amikor olyan emberekkel beszélt, akik kitartottak a hülyeség mellett.

Az volt a baj, hogy a diktátor nagyon vicces volt, ami talán mindig is igaz volt a diktátorokra. Abszurdizmus, gondolta. Hirtelen az összes orosz regény, amiben egy férfi egy kiskanál szederlekvárrá változik egy vidéki házban, kezdett valami értelmet nyerni.

✻ ✻ ✻

Mi volt az a gyönyörű gondolat, az a ragyogó mélység, amiért rávette magát az ébredésre, csak hogy le tudja írni? Azzal a várakozásteli izgalommal nyitotta ki a jegyzetfüzetét, amit ilyenkor mindig érzett – talán ez lesz az, ez lesz végre, amit majd rávéshetnek a sírkövére. Ezt olvasta:

chuck e cheese lyukat majszolhat a tudodmimbe

✻ ✻ ✻

Miután meghalt az ember, gondolta, miközben a víz finom tűszúrásai alatt gondosan megmosta a lábát, mert nemrég megtudta, hogy vannak, akik nem szokták, látni fog egy kis kördiagramot, ami megmutatja, hogy az élete mekkora részét töltötte azzal, hogy a zuhany alatt ismeretlenekkel vitatkozik. Most miért, talán értelmesebb dolog azzal tölteni az időt, hogy gondosan figyeli a hódvárak falának vastagságát, hogy megtudja, mennyire lesz kemény a tél?

✻ ✻ ✻

Vajon most önstimulál? Nagyon is tartott tőle, hogy igen.

✻ ✻ ✻

Dolgok, amik mindig is itt voltak:

A Nap.

A saját teste, és az egész apró hullámok a hajtövénél.

Valami majdnem-zene a levegőben, ritmustalan és ősi és kavargó, mint a színek szerint felsorakoztatott, várakozó fonalak.

Gyerekkora egyik tévéműsorának főcímzenéje, amiben éjjelente életre keltek a próbababák egy áruházban.

Nevenincs History Channel felvétel menetelő, szürke milliókról, cápaorrú repülőkről, selyempuhán kilőtt rakétákról, gombafelhőkről.

A True Life egyik része egy lányról, aki szerette beolajozni magát, szeretett mindenféle zöldségekkel beülni egy fazékba, és azt játszani, hogy mindjárt felfalják a kannibálok. Szexuális értelemben.

A majdnem-megformálódott nemgondolat: Mászik rajtam egy bogár???

Szégyen és gyalázat, egytől-egyig, egytől-egyig.

✻ ✻ ✻

Hová lett a régi zsarnokság, a férj zsarnoksága a feleség felett? Úgy sejtette, hogy a legnagyobb részét valami fura ötletbe csatornázták be: például étrendkiegészítőkkel kapcsolatban, vagy hogy „melegebb” hangja van-e a bakelitnek, és hogy melyik kávéfőző nem más, mint beleszarni a kávékrisztus szájába.

Száz évvel ezelőtt szenet bányásztál volna, és lett volna tizennégy gyereked, mindegyik Jane – ámult el gyakran, ahogy nézte a férfit, aki a feleségét böködi az ujjával a Keurig kávéfőzők sora előtt előtt. – Kétszáz évvel ezelőtt talán egy kávézóban ültél volna Göttingenben, a nap kérdésén töprengve kirázogattad volna az aznapi újság lapjait – én meg a lepedőket ráztam volna ki az ablaknál, és nem is tudtam volna olvasni. – De a zsarnokság mindig csak a végrehajtója volt annak, ami van, vagy nem?

✻ ✻ ✻

Hiba volt azt gondolni, hogy mások nem élnek olyan mélyen, mint az ember. Ráadásul az ember sem élt olyan mélyen.

✻ ✻ ✻

A hallgatózás elképesztő méreteket öltött, és a következmények még ismeretlenek. Más emberek naplói kavarogtak körülötte. Hallgasson bele például kamaszok beszélgetésébe? Tényleg ilyen mohó figyelemmel kell követnie, hogyan bókolnak pornósztároknak vidéki seriffek, akik még nem jöttek rá, hogy mások is látják őket? Vagy mi a helyzet azzal a beszélgetéssel, amiben nők felfedezték, hogy mindannyiuknak pontosan ugyanolyan sebhely van a térdén? „Nekem is van ilyen sebhelyem!” – csipogott bele egy fehér nő, de gyorsan és hatékonyan elhallgattatták, mert az nem is ugyanolyan volt, megpróbált befurakodni egy mibe, de a világ, ahol ő szerezte azt a sebhelyet, nem volt ugyanolyan.

✻ ✻ ✻

Minden reggel a részletek lavinája alatt hevert bódultan: képek patagóniai reggelikről, egy lány keménytojással viszi fel az alapozót az arcára, egy shiba inu egyik mancsáról a másikra ugrálva üdvözli a gazdáját Japánban, kísértetiesen sápadt nők fotói a kék-zöld foltjaikról – a világ egyre közelebb és közelebb nyomult, az emberi kapcsolatok pókhálója majdnem olyan sűrű lett, mint a csillámló, tömör selyem, a nap pedig még mindig zárva maradt előtte. Vajon mit jelentett, hogy mindezt láthatta?

Ha az alsó ajkát kezdte harapdálni, ahogy szinte mindig, miután megérezte a tejet és a cibetmacska kesernyét a reggeli kávéjában, akkor bement a fürdőszobába, aminek az ablaka alá frufrut növesztett a borostyán, és nagy műgonddal kifestette a száját egy bizonyos gazdag zongoratető-pirosra – mintha este majd egy underground klubba várnák, ahová olyan csupaszon menne, mint egy lepottyant flitter, és ahol hatszavas dalszöveggé finomítaná az emberi érzések egész naplementefellegét.

✻ ✻ ✻

Valami sajgott a koponyája hátuljában. Az új osztályöntudata.

✻ ✻ ✻

A figyelmüknek mindennap teljesen egyszerre irányt kellett változtatnia, mint halrajon a ragyogás, és találniuk kellett egy új célpontot, akit gyűlölhetnek. Ez néha egy háborús bűnös volt, máskor viszont valaki, aki valami undorítóval helyettesítette az egyik hozzávalót a guacamoléban. Őt nem is annyira a gyűlölet érdekelte, inkább ahogy hirtelen felhígult, mintha a közös vérük döntött volna így. Mintha egy olyan faj lennének, ami mérget lehel ki, vagy fekete tintafelhőket, lenn, az óceán fenekén. De most komolyan, olvastad azt a cikket a polipok intelligenciájáról? Olvastad, hogy a polipok síkos és engedelmes hadseregekként menetelnek kifelé a tengerből a szárazföldre?

✻ ✻ ✻

– Ahahaha! – kiáltotta a nevetés új, viccesebb módján, miközben egy felvételt nézett arról, ahogy egy ohiói vásár vidámparki attrakciójából kirepülnek a testek. Röppályáik a tiszta öröm ívét írták le a levegőben, cseppfolyóssá vált rajtuk a póló, elképesztő, mire képes a hús, amikor megadja magát, egészen addig a reccsenésig, amikor…

– Na, mi olyan vicces? – kérdezte a férje, oldalt ült a székében, pengeszerű sípcsontjai az egyik karfáról lógtak, de ő addigra már továbbgörgetett a hír folytatásához, és látta, hogy valaki meghalt, öten pedig félig még itt, de félig már odaát, a világok között. – Te jó Isten! – mondta, amikor felfogta. – Jézusom, ne, te jó Isten!

✻ ✻ ✻

Minden este kilenckor feladta az agyát. Megtagadta, mintha hit volna. Lemondott róla, mintha trón volna, mindent a szerelemért. Odament a fagyasztóhoz, arcába nyitotta azt a friss levegőt, ujjlenyomatokat hagyott egy üveg nyakán a zúzmarában, és beleöntött valamit egy pohárba, ami nagyon-nagyon tiszta volt. És akkor boldog volt, bár minden áldott este aggódott, hogy vajon kitart-e, úgy, ahogy a tudás miatt sosem aggódik az ember.

✻ ✻ ✻

A portálban egy férfi, aki három éve még csak olyanokat posztolt, hogy „Seggaidses idióta vagyok”, most arra buzdította az embereket, hogy vegyék észre végre a szocializmus erejét, ami hirtelen az egyetlen járható útnak tűnt.

✻ ✻ ✻

A személyes névmása, amihez sosem kötődött különösebben, egyre távolabbra és távolabbra utazott tőle a portálban, átsuhant a minket, a hímnemű ő, a mi és az ők tájain. Időről időre visszaröppent a vállára megpihenni, mint egy papagáj, ami elismétli minden szavát, de máskülönben semmi köze hozzá, mert valójában egy fura, idős nagynéni hagyta rá, aki a halálos ágyán fekve csak odavakkantotta: – Szokj hozzá!

De a legtöbbször átváltott arra, hogy te, te, te, te, míg már fogalma sem volt, hol ér véget ő, és hol kezdődik a tömeg.

✻ ✻ ✻

Volt egy ikonikus fotó, ami egy ápolónő-egyenruhás nőt ábrázolt, akit a Győzelem Napján tangósan hátradönt és megcsókol egy katona. Mindig is ismertük, és azt hittük, értjük is a fellángoló vonzalmat, amit megörökített – de a nő most feltámadt a történelemből, hogy mindenkinek elmondhassa, nem is ismerte azt a férfit, sőt igazából az egész találkozás félelmetes volt számára. Ekkor vált csak egyértelművé bal keze kolibrije, furán kicsavarodott gerince, a katona könyökhajlatának szorítása a nyakán. „Életemben nem láttam még azt a férfit”, mondta, a katona pedig ott volt a képen, ott volt az agyunkban, és mint a győzelmet, úgy szorította a nőt, soha többé nem engedte el.

✻ ✻ ✻

Természetesen mindig azok loptak a legtöbbet, akik magukat felvilágosultnak nevezték. Minden szlenget ők kaptak fel először. Hogy megmutassák – mit is? Hogy ők nem olyanok, mint a többi? Hogy tudják, mit érdemes ellopni? Nekik volt a legnagyobb bűntudatuk is. De a bűntudat semmit sem ért.

✻ ✻ ✻

Lett egy új játék. Mindenki ezen gúnyolódott, de aztán azt mondták, hogy autista emberek számára tervezték, és onnantól már senki nem gúnyolódott rajta, hanem azokon gúnyolódtak, akik korábban a játékot gúnyolták. Aztán valaki valami múzeumban felfedezte a játék egymillió éves, kőből készült változatát, ez pedig mintha valamit bebizonyított volna. Aztán kiderült, hogy a játék eredete valahogy összefügg Izraellel és Palesztinával, így mindenki szövetséget kötött, hogy soha többé nem beszélnek róla. És ez úgy kábé négy nap alatt történt.

✻ ✻ ✻

Kinyitotta a portált. „Akkor most mindannyian csak ezt fogjuk csinálni, amíg meg nem halunk?” – kérdezték egymástól az emberek, ahogy más napokon meg azt kérdezték, hogy „A pokolban vagyunk?”. Nem ott, gondolta, hanem valami neonfényes szobában, ahol már a megjelenésük pillanatában is idejétmúlt magazinok között várnak, hogy belépjenek a történelmi emlékezetbe, miközben A Lousianai Szülő vagy a Képes Lovassport egyik példányát lapozgatják.

✻ ✻ ✻

Éppen ezen a helyen, ahol az ember egy hajszálra volt attól, hogy elveszítse a testét, éppen itt váltak a legfontosabbá a testek, a nagy olvasztóban lett jelentősége, hogy gyerekkorában bubisnak vagy szódának hívta, hogy az anyja fokhagymaport használt vagy vagdosta az igazi gerezdeket, hogy valódi művészet lógott nála a falról vagy beállított képek a családról, ahogy farönkökön ülnek valami műtermi háttér előtt, vagy hogy az a bizonyos Tupperware edénye totál narancssárgára színeződött-e már. A legapróbb pixelig rázoomoltak az emberre, kinn lebegett az űrben, testvériség volt, ugyanakkor bizonyos szempontból sosem volt távolabb másoktól. Az ember rázoomolt, még jobban rázoomolt arra a meleg pixelességre, amíg hideg nem lett, mint a hold.

✻ ✻ ✻

– Mit csinálsz? – kérdezte a férje halkan, próbaképpen, és addig ismételgette a kérdést, amíg rá nem emelte üres tekintetét. Hogy mit csinál? Hát nem látja, hogy tele van a pillanat zafírjaival? Nem fogta fel, hogy egy feminista férfi aznap kiposztolt egy képet a saját mellbimbójáról?

✻ ✻ ✻

Egy olyan poszt tette híressé, amiben csak annyit írt: Lehet egy kutya ikerpár? Ennyi. Lehet egy kutya ikerpár? És ezt nemrég úgy felkapták, hogy kamaszok posztoltak neki sírófejes emojikat. Középiskolások. Akik arra fognak emlékezni, hogy „Lehet egy kutya ikerpár?” a versailles-i béke dátuma helyett, amit, legyünk őszinték, ő maga sem tudott.

✻ ✻ ✻

Ez valami könnyed jelentőséget adott neki. A világ minden tájáról meghívták, hogy – ő legalábbis úgy érezte – egy felhő tetejéről beszéljen az új kommunikációról, az információ új légörvényéről. A színpadon olyan férfiak mellett ült, akiket főként a felhasználónevükön ismertek, és olyan nők mellett, akik annyira hangsúlyosra rajzolták a szemöldöküket, hogy bolondnak tűntek, és próbálta elmagyarázni, hogy teljesen tárgyilagosan miért viccesebb úgy leírni, hogy tüszszentés. Úgy érezte, ez nem a való élet, de ugyan mi tűnik annak manapság?

✻ ✻ ✻

Ausztráliában, ahol megmagyarázhatatlanul sikeres volt, lágy fények alatt ült a színpadon egy másik internetszakértővel, akinek az arca a kanadaiak elégedettségét tükrözte, és a haja jól láthatóan be volt zselézve 32 dolláros hajzselével. A férfi értelmesen és meggyőzően beszélt egy egész sor témáról, de a nadrágja Kiber Nadrág volt, az a fajta, amit még akkoriban hordtunk, amikor azt hittük, hogy át kell gördeszkáznunk az interneten. Ráadásul le sem vette a raver szemüvegét, hogy védje magát a kibertér vakító fényétől, ami egy olyan napból származott, amit mindig magával hordott, közvetlenül a látóterében, és ami az ég vén csontüregében játszódó jövő csillaga volt.

– A tüszszentés viccesebb, nem? – kérdezte a férfit.

– Nem is kérdés – válaszolta. – Tüszszentés, de totálisan.

✻ ✻ ✻

A fellépések alatt a testét megszállta valami, amire az előadó-művészet démonaként gondolt, egy teljesen makulátlan személyiség, akihez hétköznapi életében egyszerűen nem volt hozzáférése. Nem csupán benne volt, hanem egy kicsit túl is csordult rajta; hatalmas mozdulatokat pattintott le a testéről, ahogy a kovakőről pattantak le a szikrák. Amikor visszanézte az előadásokat, meg volt rendülve. Ki ez a másik nő? És ki mondta neki, hogy így beszélhet az emberekkel?

… … …

Második rész

Mindennek ellenére a világnak még nem lett vége. Vajon milyen reflex segítette, hogy elkapja önmagát? Mi volt az egyensúly, amit visszanyert?

Te is nosztalgiával fogsz visszagondolni erre, ha megéred.

✻ ✻ ✻

Mindenki aranyban fürdött a B6-os kapunál. Ott ült, fél lábbal már ellépett a föld szélétől, közel volt a zuhanáshoz, míg meg nem látta a párt, akiknek egyforma Bundesliga-frizurájuk volt, leért egészen a lapockacsontjuk alá. A férfi elővett egy hajkefét, és elkezdte átcibálni a haján, míg meg nem szabadult a gubancoktól, akkor átadta a kefét a feleségének, aki ugyanazzal az átszellemült arckifejezéssel kezdte átcibálni a sajátján; a Bundesliga-frizurájuk volt a termőföldjük, és mikor Isten eljön, ebben ugyan nem fog se sziklát, se fatönköt, se gyomot találni. Együtt rázták meg a hajukat, mintha egy közös fejük volna, megfogták egymás kezét, és megpihentek. Ő csak ült az aranylásban, ami egyformává tette őket, és máris kicsit kevésbé érezte úgy, hogy haldoklik.

✻ ✻ ✻

A kurzor ott villogott, ahol az agya volt. Egyik igaz szót pakolta a másik után, aztán az egészet betette a portálba. És akkor már nem voltak igazak, legalábbis nem olyan igazak, amilyenné tehette volna őket. Hol volt a fikció? A távolság, az elrendezés, a hangsúly, az arányok? Vajon csak akkor váltak hamissá, mikor beléptek valaki más életébe, és a maguk hétköznapiságában beleütköztek annak a más életnek a nagyságába?

✻ ✻ ✻

A portálban tökéletes gyerekek játszottak az örökkévalóságig – lehetetlen volt elhinni, hogy nem nőnek meg, nálunk is magasabbra, hogy nem lesz belőlük egy jobbféle majom, mint azon a rajzon az emberi evolúcióról.

✻ ✻ ✻

Egy huszonhárom éves influenszer srác ült mellette a kanapén, és arról beszélt, milyen érzés nyilvános testnek lenni; a bőrén mintha egyáltalán nem lettek volna pórusok. – Azt olvastad…? – kérdezték egymástól újra meg újra. – És azt olvastad, hogy…? – Időnként izgatottan összepacsiztak, mert felfedeztek valamit, ami még annál is jobb volt, mintha lelki társak lettek volna: hogy pontosan és boldogan és reménytelenül ugyanannyi időt töltöttek online.

✻ ✻ ✻

– Van egy elméletem – mondta a tömegnek, aztán elhallgatott, mert valahol mintha felnyögött volna valaki. Megpróbálta folytatni, de nem tudta felidézni, mit is akart mondani – valamit arról, hogy milyen most nőnek lenni.

✻ ✻ ✻

Bécsben a kis sütemények úgy néztek ki, mint a nagy épületek, vagy a nagy épületek néztek ki úgy, mint a kis sütemények? Mindkettőt rétegről rétegre befalta. Aztán amikor a Prater óriáskerekének legfelső kabinjában himbálózott, és a hárslevelek fölött locsogott a hasában a kávé, rezgett a telefonja, és megjelentek távoli anyjának szavai, Valami baj van, és Milyen hamar tudsz ideérni?

✻ ✻ ✻

gyorsan gyorsan gyorsan gyorsan gyorsan

ha még meglesz a világ mire megszületik, haha.

✻ ✻ ✻

Űr.

Űr.

Űr.

Űr.

Hatalmas űr abban a zúgásban, amit a hírek ismerete kelt.

✻ ✻ ✻

A kérdésre, ami a portál tisztán folyékony alkotóeleme volt – kit nem sikerül megvédenem – megkapta saját megállt-óra-válaszát. Súlyosan kizuhant a széles, meleg miből, ki a történetből, ami úgy tűnt, az utolsó utáni pillanatig igényeli, hogy állandó társszerzője legyen. Ó, gondolta bizonytalanul, miközben esőként hullott alá, mint Alíz, és rájött, hogy azt a mirelit borsót szorítja a hóna alá, amit egyszer történelmi rémtettek képeivé photoshopolt, ó, vajon elvesztegettem az időmet?

✻ ✻ ✻

– Ma már nem így néznek ki a nők! – vakkantotta dühösen a férfi, aki hazafelé mellette ült a repülőn, miközben Marilyn Monroe csípőjét nézte, ahogy talpig flitterben riszált az iPadje képernyőjén. Ő váratlan együttérzéssel bólintott. Ebben az egy dologban meg tudtak egyezni: hogy a nők, bármennyit is haladtak előre, már nem így néznek ki. A nők, gondolta, miközben reményvesztetten dörgölte a szemhéján a tusvonal elmaszatolódott ívét, soha többé nem fognak így kinézni.

✻ ✻ ✻

– Mi történt? – kérdezte az anyját a kocsiban. Az utolsó anyai üzenet csak egy sor kék szívből meg a három spriccelő cseppből állt, amiről már nem volt szíve elmagyarázni neki, hogy geci. Az anyja a kormánynak döntötte a homlokát, és zokogni kezdett.

✻ ✻ ✻

Hogy sokszor milyen különös, meglepő módon alkalmazható a művészet! A kórház sötétjében állt a húgával, fogta törékeny kezét és kisimított egy szőkített hullámot a homlokából. A húga férje előre-hátra hintázott a sarkán, kisfiúsan festett a kosaras rövidnadrágban és a vietnámi papucsban, képtelen volt egy helyben állni. A szonográfus addig mozgatta az ultrahangfejet a has ívén, míg a szobát hatalmas szívdobbanás hangja töltötte be, vörös-fekete volt, körvonalai elmosódottak, és valahogy működött. Arra várnak, hogy a baba mozgassa a rekeszizmát, magyarázta a szonográfus, be és ki, be és ki. Ez azt mutatná, hogy a teste igyekszik megtanulni, hogyan lélegezzen. A szonográfus feszülten figyelt, olyan erősen nyomta oda a fejet, hogy a húga sírva fakadt. Az ultrahang képernyőjén egy apró minden úszott és domborodott; lehetetlen volt úgy nézni a szürkés-feketés hullámzást, hogy az embernek ne jusson eszébe a History Channel és a világűr. De a baba csak nem akarta gyakorolni a légzést, nem akart a születésre készülni azzal, hogy gyakorolja. A baba nem volt hajlandó gyakorolni, hogy a világon van – miért is kéne neki? Végül azt mondta a húgának: – Van egy ötletem – és előkapta a telefonját, hogy arról harsogjanak az Andrews Sisters pörgős dalai, izmos öszvérek, széles hajtókák, sárgaréz csillogott a kórház sötétjében, zene a fiúknak a tengerentúlra, hogy távol az otthontól, rémülten hallgathassák, ragyogó levegő, amivel teleszívhatják a tüdejüket, mielőtt nekiindulnak. Akkor bevált. És bevált most is. A baba, ott, ahol nem volt rá szüksége, lélegezni kezdett.

✻ ✻ ✻

A szonográfus látott mindent – a fejet, ami méretben tíz héttel előrébb járt a test többi részénél, a kezek és a lábak asszimmetriáját, a szemet, ami nem csukódott le – de nem mondhatott róla semmit. Leírta a méreteket, a szája egyetlen öltéssé vált. A végén szégyenlősen elmosolyodott. – Tetszik a zenéjük – mondta.

✻ ✻ ✻

Egy darabig mindenki csak arról tudott beszélni, a baljós előjelek és a végzet hangján, hogy vajon mije hiányozhat a babának. – Elnézést kérek, hogy úgy gondolom – érvelt a zuhany alatt –, hogy minden kisbabának jár egy segg. Nevezhetnek régimódinak, de én személy szerint úgy vélem, hogy történjék BÁRMI! egy KISBABÁNAK! azért kellene, hogy legyen SEGGE!

✻ ✻ ✻

Láttam a lányom ________át az ultrahangon

Olyan régóta vagyok ilyen, már nem tudom, hogyan tudnék egyszerűen csak lenni

✻ ✻ ✻

Soha egyetlen orvos, ápolónő vagy specialista sem említette az abortuszt. Mert a huszonhatodik héten már túl késő lett volna? Mert ez itt Ohio volt, ahol a kormányzó tolla állandóan új, rettenetes jogszabályok felett lebegett? Mert ez egy katolikus kórház volt, ahol az előcsarnokban egy Jézus-szobor állt valami háziállattal a karján? Sose tudták meg pontosan. – Olvastad azt a cikket – kérdezte a húga egy reggel, és ő azonnal tudta, melyikre gondol: a nőre, akinek órákat kellett repülnie Las Vegasba, lehajtott fejjel átverekednie magát a tajtékzó tüntetőkön, végül papír hálóingben felfeküdni a műtőasztalra, hatujjnyi golyóálló üveg mögött. – Folyton azok a tüntetők járnak a fejemben – mondta a húga. – Hogy hogy köpdöshettek. Hogy fogalma sem volt egyiknek sem.

✻ ✻ ✻

– Én elviszlek autóval – mondta kétségbeesetten. – Odaviszlek autóval, bármit megteszek. Csak egy szavadba kerül. – A húga szomorúan bólogatott, mindketten látták, hogyan száguldana el mellettük a sivatag, a zsálya és a homok, az orgonalila hegyek – persze egyikük sem járt arra soha, csak a Showgirlsben látták – mindketten tudták, hogy nem lenne biztonságos az utazás, mindketten tudták, hogy a szüleik soha többé nem állnának szóba velük.

✻ ✻ ✻

Eszébe jutott egy régi norvégiai útja, mikor egy reggel a piacra menet valami vékony, magas, ideges hangot hallott, olyan volt, mint egy két ujjal kifeszített, sárga fonál. A fejtetőre céloztak vele, nem a fogak mögé, így azonnal tudta, hogy valami vallásos dolog lesz. Abortuszellenes kórus volt, hosszú, kopottas szoknyát viselő nő vezette, és egy fehér inges férfi állt mellette egy csörgődobbal. Mögöttük két vörös hajú, szeplős, Down-kóros fiatalember két kézzel ölelte egymást, szorosan egymáshoz préselték az arcukat.

Te jó Isten, gondolta akkor. Ha a mi életvédőink is rájönnek, hogy lehetne csörgődobjuk, nekünk végünk.

✻ ✻ ✻

– Drágám, én a te helyedben – mondta egy szociális munkás a húgának – lehet, hogy kimennék futni egyet, aztán meglátnám, mi lesz belőle. – Mindketten csak pislogtak rá. Dehát ez csak nem biztonságos, ugye? Csak nem tértek vissza az ötvenes évek Írországába? Csak nem az lesz a következő tanács, hogy igyon meg egy üveg gint egy kád forró vízben?

✻ ✻ ✻

Nemcsak a húga életét féltette, hanem az eredetiségét is. Például hogy annyira imádta a Csillagok háborúját, hogy a Birodalmi indulóra vonult be a templomba. Vajon ez a késztetés, hogy a Birodalmi indulóra vonuljon be a templomba – ami a túlélés esszenciájának tűnt, a dallam, amit a sötétben dúdol az ember –, vajon ez túléli majd mindazt, ami történik velük?

✻ ✻ ✻

Elhallgatott a portálban; tudta, hogy megy ez. Tudta, hogy görgetés közben az ember elkapta a tekintetét azokról, akik nem tudtak a kontúron belül maradni a rúzzsal, azokról, akik kezdtek belecsúszni a mániás időszakba, azokról, akik Be Voltak Indulva, a dominákról, akik messze nem voltak elég kegyetlenek, a meztelenségről, ami csak nyolc lájkot kapott, a fogkrémről a tükrön a fürdőszobai szelfiknél, a krumplisalátákról, amik undorítóan néztek ki, az újságírókról, akik élő adásban bakiztak, az állati gyengeség új példáiról, amelyek arra biztattak, hogy növeljük a távolságot a falka és a leszakadók között. De legfőképp azokról kapta el a szemét az ember, akik félőrültek voltak a gyásztól, nyitott szájuk akár egy barlang, benne ősi falfestésekkel.

✻ ✻ ✻

Ha minden, ami ő volt, vicces volt és semmi vicces nem volt ebben az egészben, akkor most mihez kezdjen?

✻ ✻ ✻

– Felfogod, hogy a lányod élete veszélyben van? – sikította nyugodtan az apjának a kocsiban, mert a baba feje még mindig egyre gyorsuló ütemben nőtt, és semmi jelét nem mutatta, hogy lassítani akarna, a húga pedig pár lépésnél többet nem bírt megtenni, különben megindultak a fájások. – Felfogod, hogy egy évszázaddal ezelőtt – aztán elhallgatott, mert az apja szeme könnybe lábadt, látni kezdett, és ő nem bírta volna elviselni, ha annyi év után pont ez hozza el a változást. Megpróbálta feltépni az ajtót, de zárva volt; a Bad to the Bone ment a rádióban, és az apja nem olyan ember volt, aki kiengedi a kocsiból, mielőtt véget ér a szám.

✻ ✻ ✻

– Kibaszott zsaruk! – üvöltötte, mikor végre kiszabadult, bevágta a kocsiajtót, és harminchat törvénytisztelő év minden erejével rúgott a hátsó kerékbe. – Büdös… mocskos… disznók! – kiabálta végre radikalizálódva, a visszapillantó tükörben látszódó szomorú, ismerős arcnak, ami vörösebb volt, mint valaha.

✻ ✻ ✻

És hogy a fenébe fog ez az új tudás megférni az Európa. Egy. Köcsög.-gel? Gyanította, hogy nem fog, legalábbis nem sokáig.

✻ ✻ ✻

Az apja mégsem volt olyan elutasító, mint általában; próbált rendes lenni. – És… hogy megy… a munkád… mostanában? – kérdezte a reggelinél, neki pedig eszébe jutott, hogy nemrég legálisan beszívott néhány könyvkereskedővel, majd hirtelen biztos lett benne, hogy haldoklik, megivott egy kancsó uborkás vizet, aztán olyan lassan zuhant a padlóra, hogy véletlenül az egész szobának megvillantotta a lyukát, közben végig azt kiáltozta, hogy valaki Hívjon Egy Mentőt. Ha belegondol, nem szégyelli magát. Mi más egy ilyen hiba, mint az a szomorú röppálya kicsiben, ami először híressé tette? – Nagyon, nagyon jól megy – mondta az apjának, és védhetetlen karjait keresztbe fonta védtelen mellkasa előtt.

✻ ✻ ✻

– Ami egy kisbaba agyában rosszul fejlődhet, az itt rosszul is fejlődött – mondták nekik az orvosok, így ő elkezdett abban az agyban élni, gondolatban végigjárta az útjait, arra gondolt, mit jelent, hogy a kicsi sosem fogja megismerni a híreket. Ez a kép teljesen elvont volt, már-már gyönyörű. – Az idegsejtek mind elszigetelt tokokba vándoroltak, ahol sosem fognak kommunikálni egymással – mondták az orvosok. Tíz szó, esetleg. Talán felismeri majd önöket. A szobában mindenki a virágzó, szürke felhőt bámulta; mindenkit hatalmába kerített a titkos vágy, hogy bárcsak láthatná a sajátját, ami, gondolták, azonnal felismerhető lenne a benne lévő dolgok halvány árnyékáról. Ó, nézd csak, nyolc év orvosi egyetem! Ó, nézd csak, egy régi Frasier-epizód!

✻ ✻ ✻

A neurológusnő más volt, mint a többiek. Bőrének finom, zöldes árnyalata volt, mintha egyetlen, hal alakú lábon egyensúlyozó Madonna volna egy apró barlangban, ahol a tenger fénye tükröződött homloka magasröptű gondolatán. Úgy tűnt, 14 százalékban klasszikus zenéből készült, olyasféléből, amit tanuláshoz kéne hallgatnia az embernek. Beszéd közben néhány mondatonként bocsánatot kért. – Nem az ön hibája – ismételgette a húga, és szilárd ezüstöt sepert le az arcáról, miközben az, ami a neurológust először az agy tanulmányozására késztette, megrepesztette tanulmányainak csatornáját, és egyenesen áradni kezdett feléjük. A doktornő sugárzott foglalatában, akár egy csillag. – Annyira sajnálom – mondta.

… … …

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm a szerkesztőmnek, Paul Slovaknak, hogy elkísért ezen az úton, noha nem tudta, mi az a ribizli, és az ügynökömnek, Mollie Glicknek, aki először rám talált a portálban. Köszönöm a Riverhead csapatának is: Alexis Farabaugh-nak, Helen Yentusnek, Jynne Dilling Martinnak, May-Zhee Limnek. És ajánlom Liz Hohenadel és hosszú, vöröses göndör haja emlékének.

Mindenkinek, aki elolvasta korai változataimat: Gregnek, Michelle-nek, Jaminek, Maryann-nek, Sheilának. Jasonnek, mert ő a könyv ezer változatát elolvasta, azt a verziót is, ahol a férj egy Gecikéim nevű, underground anarchista kollektíva tagja.

Köszönöm azoknak az embereknek, akiket világszerte megismertem, és akik fényképek, rajzfilmek és fantomok formájában tűnnek fel a könyvben. Ezt karanténban írom; mindannyian hiányoztok. És a közösségi elme összes többi tagjának.

Köszönetem a London Review of Booksnak és a British Museumnak, akik 2019-ben megengedték, hogy előadjak egy részletet a könyvből, aminél kevésbé oktató jellegű előadás még aligha hangzott el a múzeum falai között. És a honfitársaimnak a Spanish Barban.

Az orvosoknak, különösen dr. Hablinak, dr. Smithnek és dr. Vawter-Lee-nek. Az Újszülött Intenzív Osztály nővéreinek, különösen Janetnek, aki megmutatta nekünk, hogyan fogjuk Lenát. És a StarShine dolgozóinak, akik több doboz játékot hoztak.

A Próteusz-szindrómáról további információ a proteussyndrome.org-on. A szervezethez beérkező adományokat kutatásra, valamint a Próteusz-szindrómával élők, legnagyobbrészt gyerekek és kamaszok megsegítésére fordítják.

Elfogad adományokat a Pets for Patients [Állatok a Betegekért] (petsforpatients.org) is: ez a szervezet krónikus és gyógyíthatatlan beteg gyerekek családjainak talál állatokat.

Köszönöm a húgomnak és a sógoromnak, akik megengedték, hogy a lányuk életének része lehessek. És főképp az én imádott kis Lenámnak. Nem azért voltál itt, hogy taníts bennünket, de mi mégis tanultunk.

Tartalom

Első rész

Második rész

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Borító Visnyai Zoltán
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4201 4

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Open Sans – Apache Licence 2.0