Tóth Krisztina

Kánkán
az üvegpadlón

Tárcanovellák és novellák
2023–2025
– részlet –

© Tóth Krisztina, 2026

Kukuci

A bácsi kezében a kabáttal álldogál a kórházfolyosón. Figyeli a nyíló ajtókat, próbálja elkapni az elsiető nővéreket. Ez egyik azt mondja, jön majd nemsokára a nyolcasba is, a másik le se lassít, mert a linóleumos folyosó másik végében egyenletesen szól a csengő. A bácsi fogja magát, visszamegy a kórterembe. A kabátot leteszi az ágy végébe. Lába közé húzza a fehér ülőkét, letelepszik.

Az éjjeliszekrényen vécépapír, egy bögre a műfogsornak, barna keretes szemüveg, barack ivólé.

A néni felébred a székláb zörgésére. Csodálkozva pillant körbe, aztán a bácsira. Néhány másodpercbe beletelik, amíg felfogja, hol is vannak.

– Van az a szép pulóvered. A sötétkék.

A bácsi elmosolyodik, és azt mondja, nem volt, aki kikészítse, aztán csak nézi az ajtót. A másik két ágy üres. Odakint tavasz van, az ablakból látszanak a távoli, friss zöldbe hajló fakoronák. Itt bent még erősen fűtenek. A bácsi megigazítja az ágy melletti, eljárt papucsokat, aztán azt mondja, elvetette a brokkolit meg a salátát is. A néni bólogat, erőtlenül hozzáteszi, hogy a saláta tavaly nem volt jó helyen ott hátul, a kerítés mellett. A bácsi azt feleli, tudja, most majd előrébb lesz. Hallgatnak. A fehér takaró felett megfogja az öreg, göbös kezet. Kintről mentőautó szirénája hallatszik, aztán csend megint. Utána kocsizörgés a folyosóról, léptek, távoli telefonálás. Vakító napfény csíkja vetül az ágyra, a néni hunyorog, elfordítja a fejét. A bácsi feláll, elhúzza a függönyt. Még egy teljes órát hallgatnak együtt, aztán a néni elszenderedik.

Másnap a nővér azzal fogadja a bácsit, hogy a laborértékek tovább romlottak, ezért egy új gyógyszert kezdtek el adni. A néni nem ébred fel, az ebéd érintetlen a tálcán.

Harmadnap a bácsi nem tud jönni. Egy ideig hívogatja otthonról az osztályt, de amikor tizedszerre sem veszik fel, kimegy a kertbe. Kijelöli a további ágyásokat madzaggal. Átnézi a gyümölcsfákat. Magában megbeszéli a nénivel, hova kerüljön a hagyma. Most jönnek még a korai fagyok, dünnyögi. Megebédel, aztán beteszi az elmosott tányért a csöpögtetőbe. Ebéd után megint telefonál. Ügyetlenül nyomogatja a gombokat, előtte ott a papír a konyhaasztalon a mellék számával. Sokára veszik csak fel, az orvos már nincs bent.

Pénteken a fémpadon üldögélve, a kórterem előtt várja, hogy lemenjen a vizit. Túl korán ért ide, a néni alszik. Van egy új, vörös hajú asszony a szobában, odaköszön neki, aztán kijön vissza, a padhoz. Egy takarítónő szúrós szagú fertőtlenítővel mos fel, a bácsi neki is köszön, kezét csókolom. A kék köpenyes nő kikerüli a moppal a kifényesített, kopott pár cipőt. Futó pillantást vet a bácsi beesett, borotvált arcára, aztán lábbal továbbtaszajtja a vödröt.

A néninek infúziót kötöttek be, mert nem iszik eleget. A szomszéd ágyon fekvő vörös asszony azt mondja, egész éjjel azért könyörgött, hogy vegyék le róla a pelenkát. Nem tud belepisilni, hiába kell neki nagyon. Végül hajnalban katéterezték, mert már nagyon tele volt a hólyagja. A bácsi nem érti, minek kell a feleségére pelenka. Amikor bejön a nővér, azt mondja neki, kikíséri ő, ha kell, ki tudnak menni együtt vécére. A nővér azt feleli, hogy erre itt nincs ember, senki se vállalná a felelősséget, ha a néni elesne. A bácsi se akarja nyilván, hogy combnyaktörés legyen a vége a nagy kijárkálásnak. Sokkal biztonságosabb, ha szépen pelenkába pisil, aztán kicserélik. Nincs ezzel semmi baj, jobb ez így mindenkinek.

A bácsi üldögél, köhécsel, nézeget ki az ablakon. Kihúzza a fiókot, kiveszi a visszazárható papír zsebkendőt, rányomja a tapadócsíkot, hogy szépen csukva legyen. Bütykös ujjaival a lepedő szélét igazgatja, vizet hoz a kancsóba. Teljesen felesleges, a néni nem iszik, az ivóléhez se nyúlt, alszik mélyen. Délután háromig fel se ébred, akkor a bácsi megsimítja lila foltos vézna karját, és elmegy.

Szombaton a szemben fekvő asszonynál több látogató is van. Körbeülik az ágyat, suttognak, képeket mutogatnak egymásnak a férj mobiltelefonján. Amikor elmennek úgy tizenegy óra körül, az asszony odainti magához a bácsit. Azt mondja, a néninek végre, nagy nehezen, sikerült belekakilnia a pelenkába. Egész éjjel fájlalta a hasát, és egyre mondogatta, hogy ki kell mennie vécére, de aztán csak sikerült kakilnia. A bácsi zavarban van, bólogat, visszaül az ágy mellé.

Dél körül a néni felébred. Nézi hosszan, töprengve a bácsit. Odainti magához, motyog valamit. A bácsi a párnához hajol, melegség hulláma önti el. Hosszan ott hagyja a fejét, és kicsavarodva, kényelmetlen pózban lélegzik a néni arca mellett. Ötvennyolc éve érzi ezt az illatot, ötvennyolc éve ismeri ezt a meleg bőrt, ezeket a hajszálakat. A néni elfordítja a fejét, és a fülébe suttog. Azt mondja, kéri a kukucit. A bácsi vissza akarna kérdezni, hogy hol van, de a néni már becsukta a szemét, egyenletesen lélegzik.

Másnap a bácsi nekilát a keresésnek. Hol lehet az a kukuci? Először a nagy szekrény alját nézi meg. Ott vannak a dobozok a gyerekek régi fényképeivel, a levelekkel. Kézbe vesz néhányat, de nincs idő olvasni, tovább kell keresni. A fiókos szekrényben is talál egy kartondobozt. Egy pár elnyűtt bőr gyerekcipő van benne, egy csokor megfakult levendula, néhány hajtincs, és igen, a kukuci is. Egy foszlott, szürke kis takaródarab, selymesre kopott szélekkel. A levendulacsokor hullik. A bácsi nehézkesen letérdel, tenyere élével összesöprögeti a padlóról a morzsalékot.

Amikor annak idején, a bombázás alatt a családnak le kellett mennie a pincébe, a néni húgát egy puha takaróba tekerték. A takarót aztán odalent, a hidegben kettéhasították, az egyik felét Hilda kapta meg, a felesége. Később levágtak belőle egy kisebb csíkot, és azt egész gyerekkorában mindenhová magával vitte. Anélkül aludni sem tudott. Amikor megismerkedtek, a család azzal élcelődött, hogy vajon magával viszi‑e Hilda a házasságba a rongyikáját. A felesége húga már évekkel ezelőtt meghalt. A bácsi nem tudja, hogy vajon a bőr magas szárú kiscipő az övé volt‑e, vagy Hildáé. Ügyetlenül megfogja, visszateszi a dobozba, betolja a fiókot.

A rongydarabnak kissé dohszaga van. A levendula nem érződik rajta, annál inkább a fiókban töltött évtizedek áporodott szaga. Azon töpreng, kimossa‑e: hogy egyáltalán kibír‑e egy mosást. Eszébe jut, mekkora baj lett belőle, amikor nyáron a dédunoka maciját berakták a mosógépbe. Mennyit sírt utána az a gyerek, hogy rossz szaga lett! Becsomagolja inkább kukucit szépen egy újságpapírba, aztán egy nejlonzacskóba. Leül, gondolkodik, vigyen‑e még be valamit. Elővesz egy rózsaszín csíkos törölközőt meg egy pár meleg zoknit, mert Hildának fázni szokott a lába.

Vasárnap délután megy be, hogy elkerülje a sok látogatót. Hajnalban már kint tesz-vesz a kertben, dolgozik délig, aztán megmosakszik. Felvesz egy vasalt inget. Megborotválkozik, arcszeszt paskol magára, és beveszi a déli gyógyszereit. A zoknit és a törölközőt egy külön zacskóban odakészíti a kukuci mellé.

Négykor ér oda, a szemközti asszonynál már nincsenek látogatók. Újságot olvas, barátságosan üdvözli a bácsit, és bejelenti, hogy hétfőn ő már mehet haza. Hozzáteszi, hogy a néni nagyon ügyesen használja a pelenkát, és tegnap óta nem is panaszkodott semmire, többnyire alszik. A bácsi bólint. Leteszi a kabátját az ágy végébe, odahúz egy széket a felesége mellé. Nézi hosszan, az arca mellé hajtja a fejét. Kihalássza a szatyorból a zacskót, kigöngyöli az újságból a rongyot, odaegyengeti a felesége nyakához. A néni nem nyitja ki a szemét. A bácsi suttog, hogy itt van, megjött a kukuci. A néni megmozdul, felemeli a kezét, és az orrához gyűri a foszlott rongydarabot. Oldalára fordul, felhúzza a térdét, gyűrögeti a kukucit. A bácsi tanácstalanul bámulja, a néni lassan ismét elalszik. A szája kinyílik, vékony szálú, fehér haja szétterül a kórházi párnán.

Kilátszik a fénylő, rózsaszín fejbőre a tincsek közül. A bácsi odahajol hozzá. Közel, egészen közel lélegzik, és a vállát simogatva percekig úgy marad.

Elvetettem a hagymát, suttogja. És lesz ám négy sor borsó is. Csak győzzed majd fejteni.

Tartalom

Varjú

Kukuci

Rohadt Robi

Játékpénz

Hűtőmágnes

Szeme fénye

Jön a teherautó

Aztán ott marad örökre

Szeretjük a diót

Giorgi és Tamara

Harlekin

Légycsapó

Én csak egy nyugdíjas tanár vagyok

Kánkán az üvegpadlón

Senki Kutyája

Itt csak a felhők vannak

Semmi

Ártér

Karajt festeni

Betlehemi királyok

Hazudol

Mamas & Papas

A Jango Fett csillaghajó hátrakétája

Miranda, a szexrobot

Bir-Hakeim

Végszó

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Torma Mária
A borítón Barabás Zsófi Még közelebb
című festménye látható
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4725 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL