TUTSEK ANNA

MAGUNKRÓL

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Közkatonák.

Érettségi után.

Beteljesült álmok.

Az öregség könyve.

Asszony-szív.

A nemezis.

Gyermekek útja.

Egy première.

Este van.

Soha többé.

A Salamonkőnél.

Örvény.

Árny az éjben.

Egy levél.

Közkatonák.

György tisztviselő volt az adófelügyelőségnél. A feleségét Rózának hivták, a gyermekeket az egyiket Ilonkának, a másikat, azt a kis parányi kövér jószágot, Gyuriczának.

A házuk kicsi volt, de az udvar nagy és tele virággal. Nagyon szerették a virágokat, a gyerekeket. Majd ha ez a nyár eltelik és a jövő nyár és még egy nyár, még több virág lesz az udvaron, s a ház is a gyermekeké, tisztán, adósság nélkül. Az Isten jó, s majd csak megsegíti tovább is, mint eddig segítette.

Ha idegen benézett a virágos udvarra, vagy a függönyök mögött a kis szobába, hol együtt üldögéltek, egy gyerek az anya ölében, egy gyerek az apa ölében, bizony megirigyelhette ezt a kellemes, meleg kis otthont.

Nem is igen jutott nekik eszökbe, hogy milyen nehéz az élet. Valahol, ott messze künn a világban futkostak az emberek, taszigálták, döfölték egymást és nagy volt a zsivaj, nagy volt a fény és nagy volt az árnyék. Ők minderről alig tudtak; éltek csendesen - és nem kérdezték, hogy: miért?

Nem furakodtak előre, nem siettek hirdetni nagy zajjal: - én itt vagyok! Ide nézzetek, reám nézzetek!

Nem, valóban; nem is nézett reájok senki.

Az Élet, a melynek szüksége van sok mindenféle katonákra, odaállította őket egy sorba a sok-sok emberi numerus közé és ők mentek előre, szó nélkül, engedelmesen.

A fizetés kevés volt, az igaz, de ők beérték vele. Az asszony varrt is, meg aztán nagy segítségükre volt Mari.

Mari a postáskisasszony volt. Árva leány, ki maga tartotta fenn magát, s kinek nem volt senkije, csak valahol a vidéken egy öreg nénje, a ki kosztos fiukat tartott.

Mari szintén csak egy közkatona volt. Egyike azoknak, a kikről se életükben, se haláluk után nem hallani semmit, a kik jönnek és mennek a világban minden föltünés nélkül; zajtalanul élnek és csendesen halnak meg.

Valahogy odakerült lakni Rózáékhoz, s nagyon megszerette ott. Már egy fél éve mult, hogy ott lakott. Családtagnak tekintették, s Róza úgy hivta »kis lányom«, jóllehet körülbelül egyidősek voltak.

A gyerekeket nagyon szerette. Mikor otthon volt, egyiket vagy másikat mindig ölében hurczolta, játszott velök vasutat vagy lovasdit, s az apóka, mikor hazajött, gyakran találta Mari kisasszonyt négykézláb mászkálva a földön. Ő is odaült közéjök s a gyermekek visitoztak örömükben, tépázták őket s a Róza varrógépje vigan, elégedetten berregett közbe.

- Férjhez adjuk, Mari kisasszony! - tréfálkozott néha György.

- Még nem tudom - nevetett Mari.

Szembe a kis utczában a lisztkereskedő a »fehér medvéhez« udvarolgatott neki s nagyon szerette volna a csinos, ügyes lányt feleségül venni. De Mari csak tréfálkozott vele.

- Még ráérek, - szokta mondani.

Egy idő óta azonban György nem tréfálkozott vele többet, a varrógép sem zörgött oly vigan s Mari, ha a gyermekek ölébe akartak kapaszkodni, elküldte őket.

Valami volt a levegőben, egy láthatatlan felhő, melynek közellétéről ők maguk sem tudtak. Csak valami sajátságos nyugtalanság vett erőt rajtuk, csodálatos türelmetlenség, mely olyankor szokta az embert elővenni, mikor valami ismeretlennel áll szembe, miről nem tudja, hogy honnan jött és hol fog végződni?...

Ez az egész kellemetlen állapot onnan keletkezett, hogy Darnay uram, a »fehér medve«, megunta a bizonytalanságot s egy vasárnap délután egészen feketébe öltözve, beállított Marihoz és megkérte a kezét.

Most már nem lehetett többé kitérni.

Darnay derék, becsületes, jámbor ember volt, s csinos kis vagyonkával is birt. Semmi kifogást ellene nem lehetett tenni. Minden okos leány két kézzel kapott volna rajta.

És Mari hirtelenében még sem tudta, hogy mit feleljen. Zavarba jött, hebegett valamit, hogy igen megtisztelve érzi magát, de - de - majd irni fog a nagynénjének - s ha az beleegyezik - ő nem tudja még - nem bánja...

A »fehér medve« biztosra vette a beleegyezést, s elmenvén, megcsókolta Marinak a kezét, - hiszen már annyi, mintha menyasszonya volna.

Senki sem tudta megfejteni, miért lett György olyan dühös, mikor a történtekről, a megkérésről s a kézcsókról értesült. Legkevésbbé tudta ő maga. Csak szidta a fehér medvét, hogy miként merte Marira vetni a szemét, mikor teljességgel nem talál hozzá? Marira is haragudott, hogy miért akarja oly könnyelmüen elrontani az életét, mikor különb szerencsét is tehetne!

Róza - először életében - ellenmondott férjének.

Hevesen védelmére kelt Darnaynak. Az jó ember, az derék, becsületes ember, Mari boldog lesz vele, s mindenesetre helyesen cselekszik, ha hozzámegy.

Mari csak hallgatott.

- Én nem tudom, György, te mit akarsz? - tört ki Róza. - Miért van annyi kifogásod Darnay ellen? Nekünk tulajdonképen nem is kellene közbeszólni, ugy-e Mari?

György idegesen dobolt ujjaival az asztalon.

Mari elnevette magát s ölébe kapta Gyuriczát.

- Azt hiszem, csakugyan legjobb lesz, ha hozzámegyek, - mondta. - A boltban ugyan mindig lisztes leszek, de a gyerekeknek az tetszeni fog.

- De ha nem szereti! - kiáltott közbe György haragosan.

Mari csöndesen ingatta fejét.

- Az nem is szegény leányoknak való!

... A fehér medve tehát csak minden este eljött Marihoz, - hiszen már annyi, mintha menyasszonya volna, - s halk czélzásokat tett, hogy jó volna az esküvő idejét is meghatározni. Mari valahogy olyan különösen érezte magát; sokat nevetett és sokat szeretett volna sirni, maga sem tudta, hogy miért, s a hivatalban roppant szórakozott volt.

György többet egy szót sem szólt a dologról; Marival csak nagyon kurtán váltott néha egy-egy közömbös szót, s mind kevesebbet időzött otthon, mert ki nem állhatja azt a gőgös, elbizakodott vén embert - mondta feleségének.

Egy délután Mari ragyogó arczczal lépett a szobába. Kezében egy levelet tartott. Róza nem volt benn, s György az asztal mellett ülve, valami számadásokat készített. A gyermekek künn játszottak az udvaron.

- Nagynénémtől kaptam levelet! - kiáltott Mari, örömmel hajítva a levelet az asztalra. - Azt írja, tegyek, a mit legjobbnak látok, ő nem szól bele! Beh jó! Beh jó!...

- És mit határozott? - kiáltott György fölugorva.

- Nem megyek férjhez a fehér medvéhez, - ujjongott Mari. - Már Rózának is megmondtam és most mindjárt irni fogok neki is. Milyen bolond is voltam, hogy csak egy perczig is arra gondoltam! Magának igaza volt, György; nem hozzám való; Dehogy megyek! Hiszen nem vagyok vele kénytelen! Még ráérek!...

- Mari, igaza van, édes Mari! - kiáltott György kitörő örömmel, s megkapta kezét.

Hirtelen egymásba villant szemök, s az öröm kifejezése egyszerre odafagyott mindkettőjük arczára.

Lehullott a fátyol szemükről, s egy pillanat alatt vakító világosság támadt előttük.

Egyikök sem mert sem szólni, sem mozdúlni. Csak néztek egymásra, mintha lelkeik lassanként márványnyá kövesültek volna.

Megértették a ki nem mondott szót, s meglátták a láthatatlan kisértet hatalmas karjait, melylyel utánok nyult, hogy magával ragadja őket.

Mari lassan elhuzta kezét.

György csak egy gyönge kisérletet tett, hogy visszatartsa, aztán hirtelen elbocsátotta.

Egy kérdés égett mindkettőjük lelkében, melyre nem találtak feleletet. - És most mi lesz tovább?

A rejtelmes jövő sötétében egyszerű igazsághoz szokott szemeik nem látták meg azt a könnyű, lejtős utat, melynek iszapos mélyei fölül rózsákkal vannak behintve, s melyen előttük is annyian siklottak át már gondtalan, édes könnyelműséggel, s utánok is bizonyára annyian fognak még következni.

Nekik nem jutott eszükbe: - Hiszen azért szerethetjük egymást!

A szenvedély ereje nem kölcsönzött nekik sem oly hatalmas szárnyakat, melyekkel felül tudjanak emelkedni az egyszerű, köznapi élet erkölcsi igazságain, - sem annyi könnyelműséget, hogy ne vegyék észre, midőn a rózsák alatt lábaik az iszapos mélybe süppednek.

György összeszorított ajakkal állott az asztal mellett, megdöbbenve a váratlan világosságtól, mely egyszerre bevilágította forrongó szivének önmaga által sem sejtett szenvedélyét.

Mari halotthalványan, reszketve kulcsolta össze kezét; lehunyt szeme előtt a jövendő hosszú, vigasztalan napok sora merült föl és rémület fogta el a kérdésre: - Mi lesz tovább?

És a szobában csendesség volt; semmi sem zavarta a két szegény emberi lélek vergődését, mely most az örvény és a part között küzködött.

Csak néha hallatszott be az udvarról a gyermekek vig kaczaja és lármája. Ilonka kis szekéren kocsikáztatta babáját s Gyuricza gügyögött és kiáltozott utána.

A gyermekek...

György végighuzta homlokán kezét...

Most megnyilt az ajtó és belépett Róza. Csak egy hosszú, szomorú pillantást vetett a két sápadt arczra, mely néhány pillanat alatt mintha sok-sok évet öregedett volna...

Aztán halkan fölsohajtva odalépett közéjük s kimondta a kérdést, melytől ők rettegtek: - Mi lesz tovább?...

Senki sem felelt.

Itt ismeretlenek voltak a divatos hazugságok, a hangzatos frázisok. A lelketrázó, szomorú valóság előtt némán, megdöbbenve állottak mind a hárman.

Róza volt, a ki ismét megszólalt:

- Én tudtam, hogy ez így lesz... Ti még nem is sejtettétek és én már láttam jönni. Igen, láttam... És hiába gondolkoztam és sirtam magamban, nem tudtam kitalálni, miként akadályozhatnám meg... Olyan észrevétlenül lopózkodott a szivetekbe, hogy ti nem is vettétek észre. De én sokat sirtam... Ti azt sem láttátok...

Egy könyet törölt ki szeméből, aztán tovább folytatta:

- Úgy sajnáltalak - titeket is - mert ti jók vagytok mind a ketten - és magamat is... Azt reméltem, ha Mari férjhez megy, még minden jól lesz... De most már annak is vége. Most mit tegyünk? Ha a gyermekek nem volnának, én elfutnék valamerre a világba... de a gyermekek... Istenem, a gyermekek...

György lekönyökölt az asztalra s két kezét hajába mélyeszté. Valami úgy összeszorította a torkát, épen mintha egy erős, kemény kéz fojtogatta volna.

Mari elfödte arczát és halkan zokogott. Nem tiltakozott, nem pózolt, nem rendezett jelenetet, csak sirt csendesen, mint egy közönséges, szegény leány, a ki nagyon szeretett és nagyon szenvedett...

És Róza folytatta tovább:

- Ha pénzem volna, magammal vinném őket. De így, miből neveljem föl? A nyomorúságot nem akarom, hogy megismerjék... A gyermekekért, György, nem mehetek el tőled...

Mari fölemelte fejét.

- Én megyek el, - szólt csendesen.

György fölállott s odalépett hozzá:

- Igen, Mari, menjen el!

- Még ma.

- Még ma!

Megszorították egymás kezét, mint két jó barát, kik örökre búcsút vesznek egymástól. Róza zokogva ölelte át.

- Hová mégy, Mari?

- A nagynénémhez megyek. Aztán - az Isten jó és majd csak megsegít, engem is - titeket is!

- Isten segítsen meg, téged is - minket is!...

- - - A gyermekek odakünn mind hangosabban lármáztak. A kis kocsi fölborúlt, a baba kiesett s betörte az orrát. Megfogták ketten a szegény sebesültet s behozták a szobába, hogy apóka gyógyítsa meg. És ugyan csodálkoztak rajta, hogy apóka is, anyóka is annyira sajnálják a szegény bábut, hogy mindkettőjük szeme könytől nedves...

*

Ennyi az egész. Ők csak közkatonák voltak; nem regényhősök, sem drámai jellemek, csak emberek, a milyenek vagyunk - s a milyenekkel ti is találkoztok és én is találkozom mindennap.

Érettségi után.

Dezső letette az érettségi vizsgálatot - s föltette az új czilinderét. Ő »jelesen érett« volt, a czilinder meg tiszta uj. Divatos, keskeny karimáju, fényes és sima, mint a macska, ha kimosdik.

Milyen büszke volt Dezső erre a czilinderre! Talán büszkébb, mint a maturára!

Most legalább látni fogja mindenki, hogy ő már valóban férfi.

A két nagynénje, Lila néni és Klára néni, elérzékenyedve ölelték át, s megigérték neki, hogy jutalmul a kitünő vizsgálatért elviszik fürdőre. Ők mindketten nagyon kövérek voltak, s fogyasztó kurával akartak élni, azért mentek fürdőre.

Dezső diadalmas fölénynyel mosolygott. Valóban, ő már férfi, - s férfihez illő komolysággal pödörgette csak nagyitó üveggel látható bajuszát.

- Elkisérem a néniéket fürdőre, - ujságolja, unott arczot mutatva a kis hugainak, Erzsikének és Milikének.

- Nem mintha nékem valami nagy kedvem telnék benne, de megteszem érettük, mert férfikiséret nélkül két nő magára nem utazhatik!

A kis leányok áhitattal hallgatják s tisztelettel teljes, félénk pillantásokat vetnek Dezsőre, ki nagy grandezzával igyekezett a blazirtot adni. Ők voltak a Dezső leghálásabb publikuma. Velük el tudott hitetni akármit.

- Azt hiszem, ideje, hogy Ilonkával is szakítsak, - szól megdöbbentő komolysággal. - Unom már azt az egész gyerekséget. Az az Ilonka olyan kis ostoba; mindig ábrándozik, csupa limonád! Tanuljátok meg lányok, hogy minket férfiakat csak hideg magaviselettel lehet lebilincselni. Eh - különben is a lányok nem érnek semmit. Ezentul csak asszonyoknak fogok udvarolni. A lányok mind csacsik; csak az asszonyokkal érdemes foglalkozni! -

Megérkezvén a fürdőre, Dezső konokul megmarad elhatározása mellett, s ügyet sem vet a kis lányokra.

Igaz, hogy Lila néni és Klára néni úgy őrizik, hogy soha magára nem hagyják sétálni: de ő ezt eleinte nem veszi észre s azt képzeli, hogy ő kerüli a lányok társaságát.

A jó, kövér nénik még a régi világból valók voltak s azt tartották, hogy a mai romlott fiatalsággal jobb minél kevesebbet érintkezni az olyan szelid, ártatlan lelkü fiuknak, mint Dezső.

Olvasmányt sem vittek magukkal egyebet, mint a Szent István-társulat kiadványait s kétségbe estek volna, ha megtalálják Dezső podgyásza között a Ponson regényeit.

- Kedves fiam, - intették őt naponta kegyes sóhajok között - őrizkedj a rossz társaságtól, a bortól, a kártyától - és főleg a nőktől! Azok képesek tönkre tenni akármilyen derék, jóravaló fiatal embert! És különösen őrizkedj itt a szomszédunkban Domby Endrénétől!

- Miért éppen tőle, kedves néném?

- Mert az egy nagyon kaczér asszony. Oh, ha tudtuk volna, hogy itt lakik, ennél a háznál, dehogy költözünk ide. Az ember azt sem tudja, hogyan kerülje ki a találkozást véle, mert az anyjával jól voltunk, de Katinkával nem szeretnék találkozni, mert úgy hirlik, hogy egy nagyon mulatnivágyó, kaczér asszony. Minden fiatal emberrel téteti magának a szépet.

- Ez kell nekem! - gondolja magában Dezső, s a nénik bölcs intései folytán másnap reggel a kutnál oly ábrándos, hódolattal telt pillantásokat vet Dombynéra, hogy a jókedvű, szép fiatal asszony legyezője mögött elneveti magát.

A következő napokon még hevesebben ismétlődik ez a szemjáték, természetesen csupán a Lila néni és Klári néni háta mögött, s Katinka olyan jól mulat rajta, hogy nem tudja mosolyát elrejteni.

- Biztos hódítás! - gondolja magában Dezső, diadalmasan pödörgetve három szál bajuszát.

- Hej, nem hiába, hogy csak az asszony az asszony! Soha többet leányra rá se nézek!

Klári néni és Lila néni el nem tudják képzelni, miért köszön nekik Domby Endréné oly nagyon barátságosan, holott pedig ők ugyan hideg fejbólintással fogadják üdvözletét. Sokat tanakodnak ezen sétáik közben s miután egy tornáczon lakva, a találkozás kikerülhetetlen, elhatározzák, hogy szóba állanak vele, hadd lássák csakugyan: milyen asszony? De előbb Dezsőt óvatosságból beküldik a szobába.

A találkozás Katinkára nézve kedvezőleg üt ki, mert van annyi esze, hogy kezet csókol a két néninek s végtelenül örül, hogy édes anyjának két ilyen kedves, forrón szeretett barátnőjével beszélhet.

Ez a kijelentés s főleg a kézcsók, enyhébb véleményre hangolja a néniket, úgy, hogy hajlandók elhinni még azt is, hogy az a fiatal ember, Maróthi Ákos, a doroghi főszolgabiró, kivel Katinkát egész nap együtt lehet látni, csakugyan közeli rokona neki s dehogy udvarlója! Csak azért van mindig vele, mert neki nincs senki ismerőse és mert a leánykáját, a kis Katiczát bolondulásig szereti.

A jó nénik egészen elérzékenyülnek, midőn Katinka a kis lányát is bemutatja nekik, egy szöszke, három esztendős hamis kis bébét; s most már legkevésbbé sem csodálkoznak rajta, ha egy ily gyönyörű kis jószágot oly nagyon kedvel egy gyöngéd szivű, jóindulatu szolgabiró.

Dezső éppen a kellő pillanatban kerül elő a szobából. A nénik azonnal be is mutatják őt. Szerencsére egyikük sem veszi észre, hogy Dezső fülig pirul, Katinka szeme meg oly hamisan nevet mintha csak azt akarná mondani: - Éppen reád volt szükségem, te csacsi!

És csöndes délutánokon, míg a nénik ebédutáni álmukat aluszszák, Dezső hozzá is kezd a hódítási hadjárathoz.

Annyit már bizonyosnak gondol, hogy tetszik Katinkának, mert a szép asszony oly mosolyogva tekint mindig reá, sőt oly bizalommal van hozzá, hogy a kis leányát is rábizza, elküldi vele sétálni, s még azt is elmeséli neki, hogy a férje mennyire féltékeny!

- Lehet is ám ily észbontóan bájos asszonyra! - sóhajtja Dezső édes pillantással, s megelégedéssel ismétli magában - észbontóan bájos! - mely hatásos kifejezést egy franczia regényből ollózta ki.

Katinka szeliden mosolyog és Dezső meg van elégedve.

Csak az hat reá kissé zavarólag, hogy miért van a sétáknál, kirándulásoknál mindig és mindenütt jelen Maróthy Ákos, aki, ugy mondják, rokona ugyan Katinkának, de éppen azért lehetne annyi tapintata, hogy ne alkalmatlankodjék örökké ott mellette.

Hiszen vehetné észre, hogy ő - Dezső - mennyi kitüntetésben részesül. Ha valamire szüksége van Katinkának, mindig őt küldi érte, ha a kis Katicza rosszul viseli magát, reá bizza, hogy csendesítse el, játszszék vele vagy vigye sétálni, s legyezőjét, napernyőjét, mantilleját mindig ő hordozza. Nyilvánvaló, hogy a szegény szolgabiró csak elefánt!

*

Egy délután - kénytelen-kelletlen - kirándulásra kellett kisérnie Dezsőnek a két nénit, kik fogyasztó-kura végett felmásztak a legmagasabb hegyre.

Míg a jó nénik lihegve kapaszkodnak kétfelől karjába, minden pihenőnél épületes elmélkedéseket tartva s ijesztő példákat hozva fel a könnyelmű nők miatt tönkre jutott szerencsétlen fiatal emberekről, - Dezső titokban azon gondolkozik, miként eszközölhetne ki Katinkától egy légyottot - Maróthy Ákos nélkül.