Dr. Paul Conti

Trauma

A láthatatlan járvány

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Paul Conti / Trauma: The Invisible Epidemic

Sounds True Inc., USA, 2021

Fordította

Kustos Júlia

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Szaklektor

Dr. Csomai Zita

Copyright © Paul Conti, 2021

Foreword © Ate My Heart, 2021

Hungarian translation © Kustos Júlia, 2022

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2022

Cover design © Édesvíz Kft., 2022

Original cover design by Jennifer Miles

Original book design by Karen Polaski

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Tipográfia Alinea Kft.

Borítót készítette Édesvíz Kiadó

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-302-3 (epub)

ISBN 978-963-507-303-0 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Tartalom

Lady Gaga (Stefani Germanotta) előszava

Bevezetés

1. RÉSZ
A trauma mibenléte és működése

1. fejezet: Hogyan beszélünk a traumáról?

Traumaanalógiák

A traumavírus

A trauma: szennyezés

A traumaparazita

Korábbról hozott állapotok

Erről van egy történetem…

Négy történet

2. fejezet: A trauma fajtái és a poszttraumás stressz szindróma

Akut trauma

Krónikus trauma

Helyettesítő trauma

Poszttraumás szindrómák

Néha nincs megállás

3. fejezet: A szégyen és bűntársai

A te egészséged = a mi egészségünk

Bűntárs: Szégyen

Első számú ellenszer: Kommunikáció

Második számú ellenszer: Átirányítás

Bűntárs: Elhanyagoltság

Első számú ellenszer: Tisztázzuk, mit érdemelsz!

Második számú ellenszer: Min változtatnál?

Bűntárs: Kockázatos viselkedés

Első számú ellenszer: Mi a motivációd?

Második számú ellenszer: Mi az ingered?

Bűntárs: Rossz alvás

Első számú ellenszer: Lazítsd el a tested és az elméd!

Második számú ellenszer: Keltsd életre az érzékeid!

Bűntárs: Rossz hangulat

Első számú ellenszer: Aktivitás

Második számú ellenszer: Gondold végig, mi stresszel!

Bűntárs: Szorongás

Első számú ellenszer: Médialimit

Második számú ellenszer: Ismerd fel a kiváltó okot!

Bűntárs: Hanyatló immunrendszer

Ellenszer: Gondoskodj a testedről és az elmédről!

Bűntárs: Rémálmok és emlékbetörések

Ellenszer: Kérj segítséget!

A tanítás ereje

A szégyen a sötétben üzemel a legjobban

A trauma titkos tanulságai

A családom és a szégyen

4. fejezet: Beszélgetés Stephanie zu Guttenberggel

5. fejezet: Megértés, közösségiség és emberség

Drágám, ön az első, aki észrevette

A trauma átrajzolja a térképet

Rango bácsi, a háborús hős

2. RÉSZ
A nagyobb egész – A trauma társadalmi vetülete

6. fejezet: A trauma és az egészségügy körüli gondok

Hányózacskó

Terapeutikus ellenszer: Ezt keresd a terapeutádban

Doki, nézze, én halott vagyok – Ön viszont elfoglalt ember

Forgóajtó

7. fejezet: Beszélgetés dr. Daryn Reicherterrel

8. fejezet: Társadalmi gondok, társadalmi traumák

A gázálarcos fiú

Három krízis

Rosszul csinálom?

A trauma és a megértésre, a közösségiségre, valamint az emberségre mért támadásai

9. fejezet: Társadalmi gondok, társadalmi megoldások

Ellenszer: Alázat

Ellenszer: Emlékezz az alapértékekre!

A megtörtént gyilkosság, és a meg nem történt támadás története

Ellenszer: Tárulkozzunk fel!

Ellenszer: Félelemkezelés

Ellenszer: Kerüld el a tűzoltást!

3. RÉSZ
Az elméd használati utasítása

10. fejezet: A trauma hatása a gondolatokra

Logika, érzelem, memória

Kognitív szemellenzők

Ki fektetett a sínek közé?

Áldozathibáztatás és áldozatmentalitás

Ellenszer: Válts csatornát!

A saját limbikus tűzvészem

11. fejezet: A limbikus rendszer

Hatás, érzés és érzelem

Ellenszer: Támogató környezet

Ugrás és landolás

Az emléknek nincs jelentése

Villanás és kötődés

Ellenszer: Várjunk csak egy pillanatot!

Meg kell ölnöm a patkányokat!

12. fejezet: A fizikai és mentális pusztítás

Gyulladás és krónikus fájdalom

Ellenszer: Csökkentsd a nyomást!

Autoimmun betegségek

Az epigenetika és a gyerekkori stressz

Gyorsuló öregedés

Az új normális nem túl normális

Nem tehet róla, de olasz

4. RÉSZ
Együttes erővel a trauma ellen

13. fejezet: A hazavezető út

Öt nélkülözhetetlen láncszem

Ellenszer: Tudásunk aktivizálása

Szövetségesek, angyalok és démonok

Ellenszer: Szállj be a játékba!

Ellenszer: Nagyobb tudatosság

A meg nem történt gyilkosság, és a megtörtént támadás esete

14. fejezet: Megfontoltság és türelem egy valódi életért

Megfontoltsággal és türelemmel az élen

Érthető kommunikáció

Tudja, mit jelent?

A történetek és az élettörténet fontosság

Ellenszer: A saját igaz történeted megírása

A lány az új névvel

15.fejezet: Humanista társadalmi elköteleződés

Elköteleződés

Öt alapkő

A bio-pszicho-szociális-spirituális modell

Öt cél

Tíz év ide vagy oda

Búcsúzóul

Köszönetnyilvánítás

Idézett művek

A szerzőről

Lányaimnak, Colette-nek és Amelie-nek

„Ugyanazok a csillagok és ugyanaz a hold néz le fivéreidre és nővéreidre és ugyanazokat a csillagokat és ugyanazt a holdat látják ők, mikor felnéznek az égre, még ha oly messze is vannak tőlünk, még ha oly messze is állnak egymástól.”

OLIVE GILBERT (SZERK.): THE NARRATIVE OF SOJOURNER TRUTH

Lady Gaga (Stefani Germanotta) előszava

Szelíd erőszakkal löktek egy New York-i magánkórház sürgősségi szobájába az egyik turném közepén. Egy orvos és egy nővér látványára emlékszem. Higgadt hangon kértek, hogy számoljak száztól visszafelé, míg én egyre csak ordítottam. Emlékszem, azt kérdeztem: „Miért ilyen higgadt mindenki?” Tovább biztattak a számolásra, és úgy hatvankilencnél tarthattam, azt hiszem, amikor felhagytam a számolással, és azt mondtam: „Jó napot, a nevem Stefani.” És még azt is elismertem, hogy nem igazán érzem a tagjaimat, és hogy teljesen tompa vagyok.

A szemüket néztem, amit ők egy szívmonitorra szegeztek – ami pedig hozzám volt csatlakoztatva. Minden tőlük telhetőt megtettek, hogy leplezzék a magas pulzusszámom miatti aggodalmukat. Értettem a nyugtalanságuk okát, épp csak semmi erőm nem volt abban a pillanatban egy újabb dolog miatt pánikba esni. Mély disszociációban voltam, távol a valóságtól. Később tudtam meg, hogy ideg-összeroppanásom volt.

– Jön az orvos – mondták.

Gyógyszerért könyörögtem, de nem tudtam, mire lenne szükségem. Gondoltam, valami erőset csak tudnak adni. Teljesen felbőszítettek azzal, hogy addig nem adnak semmit, amíg ez a bizonyos orvos meg nem érkezik.

Nem sokkal ezután valaki belépett a szobába. Rögtön láttam, hogy egy férfi az – egy férfi sztetoszkóp és fehér köpeny nélkül.

– Jó napot, dr. Paul Conti vagyok – mondta. – Pszichiáter.

A velem várakozó ápolóra pillantottam. Észre sem vettem, hogy a másik orvos már elhagyta a szobát.

– Miért nem hozott nekem egy valódi orvost? – kérdeztem.

Paul csak annyit felelt, hogy New Jersey-i olasz származású, és én ekkor döntöttem úgy, hogy hajlandó leszek beszélni vele. Apám New Jersey-i olasz, így hát úgy véltem, talán neki valami fogalma lehet arról, min megyek keresztül.

Abban a pillanatban elkezdtem egy utazást, ami azóta is tart. Egy utazást egy olyan emberrel, akit addig még sose láttam, de aki valamiképpen a küldetése részévé tette, hogy megértsen és segítsen engem. Két év közös munka után mondta csak el nekem, hogy az első hat hónapban azt figyelte, vajon mozdítható vagyok-e a traumatikus paralízisemből.

Nem mesélek el mindent a kettőnk dolgáról, de ezt fontosnak tartom elmondani: Paul csak akkor visel fehér köpenyt, amikor muszáj. Amikor emlékeztetnie kell arra, hogy orvos. Az idő túlnyomó részében (közös megegyezés alapján) Paul embertársamként, bizalmasomként viszonyult hozzám. Megmutatta, hogy élni érdemes. De, ami ennél is fontosabb, arra biztatott, hogy újra megtaláljam és visszaszerezzem önmagam. Hogy erre ő világított rá, vagy együtt jöttünk rá, nem tudom. Meggyőződésem, hogy a nőknek nincs szükségük a férfiak segítségére – olyan emberekre van szükségünk, akik bíznak bennünk. Csak így tudnak a traumákból felépülni.

Dr. Paul Conti pedig egy ilyen ember. Hisz a nők történeteiben és a traumákban, melyeket magukkal cipelnek.

És azt is tudja, hogy a trauma nem egy demográfiai csoportot érint, hogy ez egy minden emberre kiterjedő probléma. És hisz a felépülésben. Paul kedves – mindnyájan tanulhatnánk a kedvességéből. Amint felfedeztem ezt benne, tudtam, hogy lehetséges a felépülés. Ezen az úton vagyok most – épp ahogy te.

Bevezetés

Csakúgy, mint te, én is túlvagyok már egy-két dolgon azóta, hogy a világra jöttem. (Ami nálam ötvenvalahány évvel ezelőtt volt a New Jersey állambeli Trenton St. Francis Kórházának második emeletén.) A dolgok nagy része örömteli volt, de bőven akadt nehézség és fájdalom is. Átlagembernek vallom magam. Voltak tragikus élményeim is, melyeket mélyen megéltem, és sokat töprengtem rajtuk. Orvos vagyok és gyakorló pszichiáter, pszichológiai és agybiológiai képzettséggel rendelkezem, hivatásomat pedig holisztikus szemlélettel űzöm. Kiváltságos helyzetben vagyok, hiszen megannyi ember oldalán állhattam ott, akik komoly, sokszor sorsfordító dolgokon mentek keresztül. Kapcsolatom ezekkel az emberekkel személyes. Ezen kapcsolatok és saját tapasztalataim mentén jutottam el oda, hogy elgondolkodjak a traumáról és annak az életünkre mért pusztító hatásáról.

Mielőtt úgy döntöttem, hogy jelentkezem az orvosira, az üzleti szektorban dolgoztam. Az egészségüggyel kapcsolatos élményeim idősebb rokonok – főként első és második generációs olasz bevándorlók – kórházi látogatására korlátozódott. Néhányan köztük az Egyesült Államok szolgálatában álltak a második világháborúban (Rango nagybácsikámról az 5. fejezetben fogok még mesélni). Koruk előrehaladtával ezeknek a rokonoknak több segítségre volt szükségük annál, mint amit a helyi, már jól ismert orvosok tudtak nyújtani – és az a váltás, hogy ezentúl kórházban látogassuk meg őket, nekünk sem volt egyszerű. Az orvosok és a nővérek mindig nagyon elfoglaltnak és távolinak tűntek, és szinte alig beszéltek velünk.

Amikor mégis hozzánk szóltak, nemegyszer küszködtünk azzal, hogy megfejtsük a mondanivalójukat, és sokszor fenyegetettnek és zavartnak éreztem magam. Tudtam, hogy kell lennie jobb, barátságosabb módnak arra, ahogy a hasonlóan nehéz helyzetben lévő emberekkel bánunk, de ekkor még álmodni se mertem volna arról, hogy nemsokára én is nagyon sok időt fogok az életemből annak szentelni, hogy figyeljek az emberekre és a tőlem telhető legjobb módon segítsem őket.

Apám üzletember, így az tűnt a legkézenfekvőbbnek, hogy én is az leszek. Egy első osztályú tanácsadó cégnél helyezkedtem el, de idővel azt éreztem, elakadtam, és csapdába estem ezen a területen. Úgy tűnt, minden más opció a süllyesztőbe került, és hogy innentől kezdve már csak lejjebb lesz. Depressziós lettem. Csupán huszonöt voltam. És ekkor az öcsém öngyilkos lett.

Jonathan húszéves volt. A gyerekkori családi házban lőtte agyon magát azzal a fegyverrel, amit apánk a koreai háborúban kapott. Anyám talált rá.

Miután lecsendesült bennünk a sokk, a családommal próbáltuk megérteni azt, ami elsőre egy értelmetlen tragédiának tűnt. Az öcsém és a barátnője nem sokkal korábban szakítottak, és sejtettük, hogy Jonathan kísérletezett ilyen-olyan drogokkal, de ez még nem magyarázta a döntését, hogy elvegye a saját életét. Visszatekintve már jobban értem.

Négy évvel azelőtt egy ritka veleszületett betegség lehúzta a rolót Jonathan teljes emésztőrendszerében. Addig tökéletesen egészséges volt. De akkor, tizenhat évesen, életveszélyes állapotban volt, és a philadelphiai gyerekkórházat járta, ahol az egyik fájdalmas beavatkozás követte a másikat. Képtelen volt enni. Felfoghatatlanul sokat fogyott, elment minden ereje. Rettegett. A megpróbáltatás elképesztően traumatikus volt a számára. Később, akik ismerték Jonathant a betegsége előtt, rendre megjegyezték, mennyit változott.

Ritkán láttam őt, amíg egyetemre jártam, de még az öngyilkosságát megelőző években sem volt halvány fogalmam arról, hogy min mehetett keresztül. Jonathan azt akarta, hogy erősnek és boldognak lássam, így hát elrejtette előlem a traumáját – pontosabban, elrejtette, amit megértett a traumájából. Amúgy sem hiszem, hogy észrevettem volna. Ahogy már mondtam, depressziós voltam. Teljesen elvesztem önmagam csitítgatásában, és vak voltam a megpróbáltatásaimra és önnön traumámra.

Jonathan halála után apránként feltérképeztem a családunkban előforduló mentális betegségeket és öngyilkosságokat. Lényegesen több időt töltöttem a szüleimmel és a másik (immár egyetlen) fivéremmel, és lassacskán megvilágosodtam néhány dologgal kapcsolatban – például azzal, hogy hogyan élem az életem. Körvonalazódott bennem, hogy miként léteztem egy rakás, félelem szülte kötelesség nyomása alatt – félelem, hogy nem leszek sikeres, félelem, hogy otthagyok egy tökéletesen jó munkahelyet, félelem, hogy a döntésemet később meg fogom bánni. Az öcsém halála után ezek a félelemből fakadó kötelességek, amelyek addig az életemet irányították, felszívódtak, és már azt sem tudtam felidézni, miért voltak valaha olyan fontosak. És ez volt az a pont, amikor engedve régi vágyamnak úgy döntöttem, orvos leszek.

A velejáró gyötrelmek mellett az orvosi egyetem fantasztikus élmény volt. Elszántan tanultam mindenről, amiről nem tudtam, amikor az idősebb rokonaim voltak betegek – mindenről, amiről nem tudtam az öcsém betegségekor. És fel akartam használni ezt a titkos tudást, amivel apró lépésekkel ugyan, de végre változást érhetek el. Mialatt különböző szakterületek ismeretanyagában tobzódtam az egyetem utolsó két évében, állandó jelleggel kísért a felismerés: az emberek belső világa mennyiben befolyásolja külső világukat. Kezdtem észrevenni, hogy a választásaink és az élményeink abból eredeztethetők, hogy mi zajlik bennünk, és lenyűgözött, hogy a – sokszor végzetes kimenetelű – problémák teljességgel megelőzhetők is lehetnének. Az orvosi egyetem egy életre megtanította nekem az emberi faj elképesztő összetettségét, tetőtől talpig, csakúgy, mint a kivédhető események kiszámíthatóságát. Csupa olyan dolgot, ami halálhoz vezethet, vagy legalábbis fájdalmat okozhat – mint a rossz étrend, a láncdohányzás vagy egy autóbaleset.

Minél jártasabbá váltam a klinikai orvostudományban és minél több időt töltöttem a páciensekkel, annál inkább elborzadtam attól, hogy a mentális egészséget mint tényezőt milyen mértékben figyelmen kívül hagyja a tudomány. Ez mentális és fizikai fájdalmakhoz vezethet, nemegyszer pedig halálhoz. Láttam az emberek szenvedését és halálát, ami nem csupán fizikai betegségből származott, hanem az azok mögött megbúvó mentálhigiénés tényezőkből, melyek közrejátszottak az állapotuk kialakulásában is. Így hát világos volt, hogy van jobb megközelítési mód az orvostudományi problémákhoz – vagy ha már itt tartunk, bármilyen más problémához is –, mégpedig az, hogy a mögöttes okokat is feltárjuk. Ebből legtöbbször egyenesen az következik, hogy a traumákkal foglalkozunk.

Azért fordultam a pszichiátria felé, mivel izgatott az agybiológia, az orvostudomány és a pszichológia összekapcsolásának a gondolata. A pszichiátereknek figyelembe kell venniük orvosi és neurológiai állapotokat, melyek sokszor képezik annak alapját, hogy az emberek miért fordulnak segítségért. Továbbá azt is szem előtt kell tartaniuk, hogy a szellem és a test állandó kölcsönhatásban állnak egymással. Például az öcsém fizikai szenvedése hatással volt a pszichéjére, és a sok változás, amin keresztülment, olyan magatartásban csúcsosodott ki, ami a korábbiaknál hangsúlyosabban befolyásolta a testét és az elméjét. Azért döntöttem a pszichiátria mellett, mert változást akartam hozni az olyan emberek számára, mint amilyen az öcsém volt.

MIÉRT ÍROM EZT A KÖNYVET, ÉS MIT SZERETNÉK VELE ÁTADNI?

Az emberi problémák sokfélesége, melynek életem és karrierem során tanúja voltam, csaknem végtelen. Ennek ellenére egy dolog kitűnik a többi közül, mégpedig az, hogy a problémák mögött többnyire traumák állnak.

Ez talán merész kijelentésnek hangzik, de annak is szánom. Az üzenetnek, amit itt a traumákról szeretnék átadni, merésznek kell lennie, mivel a segítségével szeretném megváltoztatni az olvasó, és még sok más ember életét is. Merészsége mellett pedig úgy vélem, ez a kijelentés fel is oldozhat. Gondolj bele, milyen lenne, ha elmenne az áram a környékeden! Mennyi fáradságot okozna a sziszifuszi munka, hogy minden égőt kicserélj minden egyes háztartásban? Ugyanakkor a trafó megjavítása talán nehezebb feladatnak tűnhet, de jóval észszerűbb megoldás. Nincs ez másként a traumákkal sem.

Azért írtam ezt a könyvet, hogy megkongassam a traumák vészharangját. A traumák túlságosan gyakoriak, veszélyesek, ragályosak és gyakran láthatatlanok – épp, mint egy vírus. És ha ezt nem vagyunk hajlandók belátni, azzal csak hagyjuk, hogy a traumák rejtve maradjanak. Így pedig nem mernék nagy összegben fogadni arra, hogy valaha is legyőzzük őket.

Igen, valóban sokan tisztában vagyunk a traumák mibenlétével. Ez nem az első könyv a témában, és rendszeresen hallhatunk vagy olvashatunk róluk a hírekben is. Ugyanakkor úgy vélem, a legtöbb alkalom, amikor traumáról hallunk, kísértetiesen hasonlít arra, mint amikor valaki egy megafonba ordít. A hangosbeszélő ugyan megragadja az ember figyelmét, de túlságosan rémisztő és idegesítő, és főként csak arra jó, hogy sokkoljon vagy összezavarjon. Nekem nem ez a célom. Ez a könyv azért született, hogy ténylegesen a traumáról beszéljek, hogy elősegítsem a traumáról folytatott beszélgetést azután, hogy elteszed aznapra a híreket, és kikapcsolod a számítógéped. Lerakom a megafont, hogy értelmes beszélgetésbe kezdhessünk.

Jó, a szó szoros értelmében ez nem számít beszélgetésnek – én megírtam, te pedig épp olvasod ezt a könyvet, tehát ez nem kifejezetten interaktív eszmecsere. De mégis azt szeretném, hogy beszélgetésnek tűnjön, ezért is ajánlok minden fejezet végén alkalmat a reflektálásra. Őszintén hiszem, hogy az emberiség jelenleg nem rendelkezik megfelelő traumakezelési stratégiákkal, és a megértéssel, valamint a motivációval sem, ami hozzásegíthetné ahhoz, hogy véghezvihesse magában, másokban és a világban a változást. Mindezt észben tartva tehát lássuk, mi mindent szeretnék ezzel a könyvvel átadni:

• Egy átfogó képet a traumáról és a szégyenérzetről.

• A készséget, hogy felismerd a traumát magadban, másokban és a téged körülvevő társadalomban.

• Tudást arról, hogy az egyéni és a kollektív trauma miként dolgozik társadalmi szinteken.

• Motivációt, hogy megállíthasd a traumát.

• Praktikus eszközöket, melyekkel magadon és másokon is egyaránt segíteni tudsz.

Az élettörténetem és a pácienseim történetei mellett a kötet tele van leírásokkal és magyarázatokkal – négy különálló részre bontva. A trauma mibenléte és működése című 1. részben definiáljuk a trauma fogalmát, körüljárjuk a különféle traumatípusokat és a szégyen meghatározó szerepét. A nagyobb egész – A trauma társadalmi vetülete című 2. részben egy lépést hátrálunk, hogy láthassuk, milyen nagy és átható a probléma. Itt taglalom, hogy az egészségügy jelen állapotában miért rosszul felszerelt a trauma kezelésére, és arra is kitérek, hogy különféle társadalmi állapotok, úgymint a Covid–19 világjárvány vagy a rasszizmus miként tudnak még több traumát generálni. Az elméd használati utasítása című 3. részben a limbikus rendszer szerepét térképezzük fel, főként azt, hogy a traumák miként változtatják meg az agyunk biológiáját, az érzelmeinket, az emlékeinket és a betegség vagy fájdalom fizikai élményét. Végül pedig az Együttes erővel a trauma ellen című 4. rész egyfajta felhívás a fejlődésre, a megtisztulásra és arra, hogy kigyógyuljunk a traumák káros hatásaiból, mely mindnyájunkat érint.

1. RÉSZ

A TRAUMA MIBENLÉTE ÉS MŰKÖDÉSE

„Bárhol szenvednek is az emberek, annak mindenhol hatása van férfira és nőre egyaránt.”

ELIE WIESEL

1. FEJEZET

Hogyan beszélünk a traumáról?

trauma: fn. minden, ami érzelmi vagy fizikai fájdalommal jár, és nyomot hagy egy adott személy életében.

A trauma mindenre hatással van. Az emberek ijesztően nagy százaléka tapasztalt már olyan nagyfokú fájdalmat, ami a külső szemlélő számára észlelhetetlen volt. És most nem hétköznapi sérelmekről beszélek – nem arról, hogy vanília- helyett csokifagyit kaptunk, vagy hogy megették az utolsó sütinket. Trauma alatt olyan érzelmi vagy fizikai fájdalmat értek, ami gyakran láthatatlan, ugyanakkor megváltoztatja az agy biológiáját és pszichológiáját. És habár az emberekre jellemző a rugalmasság, sokan ilyesfajta trauma okozta változásoktól szenvednek – olyan módokon és olyan sokáig, hogy azt nem is gondolnánk.

TRAUMAANALÓGIÁK

Olykor egy-egy definíció önmagában nem elégséges, ezért gyakran alkalmazok analógiákat, amikor a traumáról beszélek, hogy illusztráljam azok működésmódját, és kikövezzem a megközelítésük útvonalát. Következzen néhány kedvenc analógiám (a könyvben szétszórva találhatók még továbbiak is).

A traumavírus

Valószínűleg ezt a hasonlatot használom a legtöbbször, és nagyon is aktuális a könyv írásakor. Már évek óta világjárványként gondolkodom a traumáról, és most, hogy a Covid–19 mindenkinek az otthonába beférkőzött, egyre inkább úgy látom, hogy a trauma tulajdonképpen egy vírus, ami rengeteg emberrel végez, és aminek az utóhatásaitól sokan szenvednek. A Covidhoz hasonlóan a traumát magát nem láthatjuk, csak azt, hogy miként munkálkodik – csendesen és álnokul. Amint megsebzett egyvalakit, rögtön megsokszorozódik és továbbáll, aztán terjed tovább, és sokszor vissza is tér a kiindulópontjához. Sajnálatos módon traumák ellen nincs vakcinafejlesztés. És mindaddig amíg nem használjuk ki az összes rendelkezésre álló eszközünket, és nem számolunk a traumavírus fenyegetésével, nemcsak a boldogságunk és a jóllétünk forog kockánk, de a túlélésünk is.

Bölcs döntés lehet egy vírus okozta világjárvány idején bezárkózni, amíg egy oltás elérhetővé válik. Egy traumajárvány esetén viszont az a legbölcsebb, ha nyitottak vagyunk, és mi magunk vagyunk a vakcinák.

A koronavírus alapjaiban alakította át a világérzékelésünket, és azt, hogy miként viszonyulunk a közösségünk tagjaihoz – társaságban maszkot viselünk, távolságot tartunk (ki két métert, ki még többet), azon rugózunk, a többiek vajon fertőznek-e, rövidre zárjuk a beszélgetéseket, és így tovább. A trauma hatásai nem is nagyon különböznek ettől: a traumából táplálkozó szorongás és depresszió miatt metaforikus maszkokat viselünk, hogy kezelni tudjuk az embereket (Rómában a színházi maszkokat perszónának nevezték), érzelmi távolságot tartunk tőlük, sőt, néha kerüljük azokat, akikről úgy véljük, hogy szorongással vagy depresszióval küzdenek, és a beszélgetéseinket rövidre zárjuk velük.

A Covid előtt mindig úgy gondoltam, hogy egy világjárvány idején az emberek félreteszik a nézeteltéréseiket, és együtt harcolnak egy közös ellenséggel. Úgy gondoltam, követniük kell az orvosok, a nővérek és a helyi vezetők utasításait annak érdekében, hogy gondoskodhassanak szeretteikről és saját magukról. Keserű az ébredés most, 2020-ban, amikor ezt írom.

Nem tűnik úgy, hogy az emberek nagy része lelkesedne a közjó gondolatáért. Épp ellenkezőleg: a hírek hemzsegnek az olyanoktól, akik mindenáron kitartanak az igényeik vagy a gyűlöletük mellett, tudomást sem véve a halálos fenyegetésről, ami napról napra egyre csak nő. Nemzeti reakciónk a világjárványra: tagadás, civakodás és a kényelmetlen igazság elől való kitérés. A kormány nem volt előrelátó, még a figyelmeztetések ellenére sem. És annak következtében, hogy nem voltunk hajlandók szembenézni a kellemetlen valósággal, rengeteg lehetőséget hagytunk ki, melyekkel elejét vehettük volna elkerülhető tragédiáknak. A nemzet minden észszerű mérték szerint elbukott abban, hogy az ország és lakosai érdekében cselekedjen.

És ez engem mélyen felkavar. Ugyanakkor annál eltökéltebbé is tesz, hogy minél több emberrel megosszam a traumavírus elméletét – a pandémiáét, ami kimondatlan szenvedést és kétségbeesést okoz szerte a világban.

A traumák jelenleg talán nem kapnak annyi figyelmet, mint a Covid, de pontosan ezért rosszabbak is. Csakúgy, mint a Covid, a trauma „vírusa” is láthatatlan. Talán felismerjük néhány tünetét, de mivel a trauma megváltoztatja magát az agyunkat is – és a gondolatainkat, az emlékeinket és azok jelentését –, még nehezebb egyáltalán felmérnünk is a kár mértékét. A legtöbb ember úgy gondolkodik a traumáról, mint valamiről, ami egy egyszeri eseményből eredeztethető, de az sajnos csak a trauma jéghegyének a csúcsa. A traumára szakosodott kutatók elmondása alapján sokkal több rejlik még ott, mint amit mi láthatunk, de – ahogy a Covid nyomán világossá vált – mi, emberek nem mindig vagyunk a legjobbak abban, hogy a szakértőkre hallgassunk.

Az egyik dolog, amit a kutatók hangsúlyoznak a traumavírus kapcsán az, hogy elég veszélyesnek bizonyul ahhoz, hogy a jövő generáció szülötteinek ártson – gyerekeknek, akik még csak gondolat szintjén sem léteznek, nemhogy megszülettek volna. A trauma meghatározhatja, miként öröklődjenek genetikai karakterjegyek – azaz a trauma saját következményeit még ma a jövő génjeibe kódolja. Így tehát a trauma úgy viselkedik, mint egy olyan járvány, ami túléli egy-egy személy halálát is. Egy olyan vírussal állunk szemben, ami beszivárog a fajunk túlélési láncolatába, és így generációkon is átívelhet pusztító hatása.

Egy vírus okozta járvány esetén a maszkok és a távolságtartás hasznos eszköznek bizonyulnak. A betegség terjedésének korlátozásával védenek minket, és így túlélhetünk, és folytathatjuk az életünket. A trauma miatti „maszk” és távolságtartás azonban jórészt a bensőnkben dolgozik: az egészséges érzelmeinket és gondolatainkat negatívokra cseréli, kényelmetlenséget és félelmet vetít a világra. Ez pedig nincs a hasznunkra, és nem véd meg semmitől. Sőt, a trauma miatt viselt „maszkunk” és a távolságtartás még több traumát szül, ami pedig a szenvedés magját ápolja – ami egyre csak nő és terjeszkedik tovább. Így tudja állandósítani magát a traumajárvány.

Bölcs döntés lehet egy vírus okozta világjárvány idején bezárkózni, amíg egy oltás elérhetővé válik. Egy traumajárvány esetén viszont az a legbölcsebb, ha nyitottak vagyunk, és mi magunk vagyunk a vakcinák. Nyitottságunk a megértésre, a részvétre és a változásra pszichés értelembe vett napfényt és friss levegőt enged be, amire szükségünk van a boldoguláshoz.

Noha a vírusanalógia képes megragadni a trauma veszélyeit és komolyságát, néha más hasonlatokhoz fordulok annak érdekében, hogy érzékeltessem, milyen komoly fenyegetést jelenthet mindnyájunk számára.

A trauma: szennyezés

A trauma olyan, mint a levegő – mindenütt ott van, átjárja az otthonunkat, a testünket, és a szeretteink testét. Általában nincs gondunk a belélegzett levegőre – kivéve, amikor a szennyezettségi szint megemelkedik (a városi szmogtól, erdőtüzek vagy a környékünkön lévő tűzeset füstjétől például), és egészségtelenné válik. Ezért is mérjük a levegő minőségét az air quality indexszel (AQI){1}, hogy nyomon követhessük a fő szennyező anyagok – úgymint a talajszinti ózon, a szénmonoxid, az aeroszol stb. – arányát. Ezenkívül tulajdonképpen semmi figyelmet nem szentelünk a túlélésünkhöz szükséges levegőnek – ahogy a traumának sem. Azt sem vesszük észre egészen addig, amíg elveszítjük az irányítást a tünetek felett. Az ideális egyfajta folyamatos monitorozási rendszer lenne, amivel megérthetnénk a trauma mindennapos hatását, és aminek segítségével a minimumra szoríthatnánk a kárt, amit belső és külső világunkban okoz.

A szennyezés a vizeket is súlyosan érinti természetesen. Képzeljünk magunk elé egy csepp festéket egy nagy tál vízben. Tegyük fel, hogy a festék mérgező. Ha közelebbről nézzük a tálat, láthatjuk, hogy a méreg eloszlik a vízben. Az első csepp festék eleinte élénk és gazdag, de a szín intenzitása csökken, ahogy a méreg szétoszlik a tálban. Még mindig ugyanannyi mérgező anyag van a vízben, de már nem tűnik olyan nagy dolognak, mint első pillantásra – hiszen a festék színe már nem olyan élénk, mint addig volt.

Az, hogy nem vagyunk mindig tudatában, és nem mindig aggaszt a szennyezés, még nem jelenti azt, hogy nem jelent veszélyt a bolygónkra. És az, hogy nem szentelünk figyelmet a traumáinknak, még nem jelenti azt, hogy akkor majd azok nem fogják aláásni a jóllétünket. A veszély valódi: a trauma ebben a pillanatban is a károkozáson munkálkodik.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen

{1} A levegő minőségét jelző nemzetközi mutatószám, melyet Magyarországon is használnak – A ford.