Az árnyékgyűjtemény

Első könyv

Nem szokásom magamról beszélni. Szerepem a most következő történetben meglehetősen negatív, de ez már csak így van az ősi szereposztás szerint.

Lángok, sötétség, tüzes és komor helyek; mélyen a föld alatt, rejtett bugyrokban kénköves bûzzel rotyogó kondérok: ezek csak kellékek. Turistalátványosság, a félelem képeslapjai.

Bennem a Gonoszt látni korlátoltság csupán. Hm... Nem mintha mentegetőzni akarnék. Én csak előkészítem a terepet, aztán mindenki maga dönt. A munkám adott. Az igazi Rossz mindenkiben ott van. Kiben több, kiben kevesebb... és bár a forgatókönyvet én írom, a szerepeket nem én játszom el, és ha tervezett véget ér a játék, nem tölt el öröm.

Néha magam sem tudom, kinek szurkolok...

Nevek, évek, barátságok és emlékek. Színek, zajok és számok. Mindez együtt az emberi sors?

A Terv előkészítése nem csupán munka. Már-már mûvészet. Finom szálakból szövődő pazar szőttes. Fonása kezdetén nem tudhatom, hogy egy jellem puha zöldje vajon égő sárgába, nemes bíborba vált-e át, vagy komor aranybarnába, feketébe fordul.

A szálak összefutnak és szétválnak, elbújnak, majd ismét felbukkannak. Játékukban mégis ott a változás örök törvénye, melyhez tartanom kell magam.

Vagy mint a nagyzenekar hangzása. Dallamok fölcsendülnek, hangszerek szólalnak meg és hallgatnak el. A tiszta, nemes hangzás éppúgy tûnik tova, mint a komor, rekedt bőgő dörmögése. Az egyes hangzatok élete-halála nem számít sokat. Összhangjukból mégis kicsendül valami több.

1.

New York, 1991.

A lány egész este beszélt. Visszafojtott, mély, suttogásszerû hangja beleolvadt az étterem vendégeinek duruzsolásába, feloldódott az evőeszközök innen-onnan felzördülő zajába. A tompa, színes fények keresztültáncoltak az asztalon és végigsímították a lassan gesztikuláló kezeket.

Mark félrekapta a pillantását. Mégiscsak ciki, hogy semmi másra nem tud koncentrálni, csak a nő melleire. Úgyhogy egy darabig ismét a színes lampionok forgását figyelte, meg az embereket. Értelmiségiek, diákok, néhány üzletember, egy-egy család.

Nagyot sóhajtott. A szaténpárna, amin már órák óta kuporgott, kényelmetlenül nyomta a combját. El is zsibbadt a lába. Ideges kacagás csattant mögötte. Bántotta a fülét.

Miért keveredik mindig  olyasmibe, amit később megbán? Ha viszont kihagyná, azért tenne magának később szemrehányást. Egész élete mintha kihagyott lehetőségekből és rossz választásokból állna. Ez a nő nem az ő súlycsoportja.

Ilyen alapon kár is annyit görcsölni miatta, futott át az agyán, s hirtelen elképzelte magát a külső szemlélő szemével. Kisstílû fazon fûz egy szexbombát. Irodai zakó, izzadó tenyér, nyakkendő egy indiai étteremben… Atyaúristen, mindjárt idelép egy koraérett macsó tinédzser, Lizre villantja fogpasztavigyorát és itt hagyják, hogy kifizesse a számlát, mire ő elhaló istenhozzádot rebeg… Ember, önértékelési zavaraid vannak!

A jelenet oly élénken jelent meg előtte, hogy nem tudott elnyomni egy vigyort.

- Maga filozófikus alkat. - hallotta - Kevesen tudnak ilyen szépen mosolyogni, ha erről a témáról esik szó. Vajon miről beszélhetett az elmúlt fél percben? Fogalma sem volt. Hümmögve bólogatott. - Köszönöm, Liz.

A lány átnyúlt az asztalon, és megfogta a kezét.

- Mark, irtó klasszul érzem magam, és…! – közelebb hajolt az asztal fölött és úgy súgta – Szexis kezed van! Imádom a szexis kezű srácokat!

A lány rávillantotta zöld szemét, végtelenül erotikus mosolyt küldött felé.

Mark szeme ismét a szûk, vörös ruhában feszülő mellekre villant és adrenalinhullám söpört végig a testén, amint rádöbbent, hogy ami néhány órája csak halvány lehetőség volt, az immár szinte ígéret. Egy másodperc sem telt el és már a nadrágját is kényelmetlenül szûknek érezte.

Hogy zavarát leplezze, odaintette a pincért és a számlát kérte. A tarka kaftános bólintott, és néhány finom kézlengetés és főhajtás után távozott a konyha irányában .

Míg a kocsi felé tartottak, Mark utolsó erkölcsi aggályaival tusakodott, hogy merre is fordítsa a volánt. Ha most hazaviszi a lányt, nevetségessé válik, hiszen nyilvánvalóan nem ezt várja. Másrészt őrülten kívánta, bár tudta jól, hogy ez csak addig tart, amíg meg nem kapja. Oda se neki - végül is igazán nehéz lenne eldönteni, hogy ki kit csábít el.

Mark Swallow  egyébként is nagymestere volt önmaga megnyugtatásának. Élete a biztonságra, a nyugalomra és a rendíthetetlenségre épült. Harmincas évei elején járt, de fiatalabbnak nézett ki.

A jó emberismerő vidám és magabiztos modora mögött egy egészen más, finomabb lelket érezhetett volna meg. A mosolygós arcból érzékenységet és intelligenciát sugárzó barna szemek tekintettek a világra. Megjelenése sportos és magabiztos volt, ellentétben belső törékenységével. Valódi arcát roppant kevesen ismerték, bár aki kicsit közelebb férkőzött hozzá, annyit hamar megláthatott, hogy Mark jó okkal ragaszkodik kivívott lelki békéjéhez. Mert ez egy kiharcolt béke volt. Swallow  viszonylag fiatal kora ellenére sok hányattatáson ment keresztül. Szüleit nem ismerte, még gyermekként elveszítette az egyetlen embert, aki megmaradt a családból és felnevelte, a nagyapját. Nevelőszülőkhöz került, ahol igaz jóbarátra lelt a fogadott testvére személyében. A boldogság évei következtek. Mint egyetemista kezdett együtt járni egy csoporttársnőjével, akit három év múltán eljegyzett. Az esküvőre még a diploma előtt került volna sor.

De valami közbejött. Valaki? Mark azóta sem tudta.

Bizonyára mindannyian hallottak már ilyesfajta történetet, sokszor mint igen tréfásat. Az egésznek kétségtelenül van valami sajátos humora, amikor megjelenik a násznép, a szülők, a pap, egyszóval mindenki, csak a vőlegény nincsen sehol. Várják-várják, míg végül ki tudja, honnan, csak egy kurta hír érkezik, hogy "elnézést, de még nem gondoltam át a dolgot", vagy "sajnálom, de valaki mást szeretek".

Létezhet ennél megalázóbb dolog? Mark szerint nem. Azon a napon ő is hiába várt. Ezúttal a menyasszony hiányzott. De még csak üzenet sem érkezett, csak az eső eredt el megsiratva valamit, ami el sem kezdődhetett. A násznép lassan szétszéledt, Mark pedig csak állt az esőben, hiába noszogatták, csak várt, míg a szmokingja teljesen szétázott, a haja csatakosan tapadt a fejére, majd alkonyatkor egyedül hazavánszorgott, ahol nem várta sem levél, sem üzenet. A közös otthon kihalt csenddel fogadta. A lány elköltözött mindenféle fölös könyörületesség és üres búcsúsorok nélkül.

Mark összetört. Nem nyújthatott neki senki vigaszt, és az egyetlen, aki talán enyhíthetett volna a fájdalmán, a testvére sem volt mellette. Egy hónappal azelőtt elutazott, mint a keleti néprajz bolondja, hogy megismerje Nepált és Tibetet, és kiélje azokat az ifjonti szeszélyeket, amelyek mindannyiunkat fûtenek, de kihívásukkal oly kevesen merünk szembeszállni.

Hónapokig, mint egy élőhalott bolyongott a számára egyszerre idegenné vált világban, kocsmák és bárok mélyén keresve vigaszt. Keveset evett, a külseje elvadult. Egy nap aztán a Temze-parton bolyongva a vízbe vetette magát, de ahogy a piszkos kikötői víz körülölelte, már tudta, hogy nem akar meghalni. Bár csontrészeg volt, valahogy a felszínen tudott maradni, de a függőleges betontöltésen nem talált kapaszkodót. Zihálva küszködött, a gyér megvilágítás és az állapota miatt nem láthatta a fémlétrát, ami tőle alig húszméternyire lógott a vízbe.

Végül óriási szerencséjére egy éppen arra haladó pityókás matrózcsapatnak épp ott támadt kedve a folyóba vizelni, így észrevették a fuldokló Markot, és rövid tréfálkozás után a partra húzták, aztán magára hagyták.

Összetörve és megalázva tért haza - ismét csuromvizesen. Másnap elhagyta Londont, a várost, ahol élt és felnevelkedett, ahol annyi sok jó és rossz érte; repülőre ült és New Yorkba utazott.

Ennek immár kilenc éve. Londonból csupán a nagyapjától örökölt apróságokat hozta magával. Képeket, könyveket, egy maroknyi személyes tárgyat - értéktelen dolgokat, melyek mégis magukban hordozták a gyermekkorát -, nagyapja és talán más elfeledett ősök az időben szétszóródott hagyatékának morzsányi martalékát.

Mark Swallow  új életet épített. Ez az új élet pedig, bár talán kicsit egyhangú, de kiszámítható volt. Egy emberben bízott igazán, önmagában. Nem lett emberkerülő, de mindig megtartotta a három lépés távolságot. Afféle modern Robinsonként élt jól berendezett élete szigetén. Amit megmentett vagy újjáépített, az mind biztonságosan alá volt dúcolva, leszögezve, kipányvázva. És bár a szigetre érkeztek néha látogatók, de hosszú ideig senki sem maradt.

Csábítani vagy sem - kamaszos probléma. Miért van az, hogy az emberek nem ismerik önmagukat? Mark szégyellte azt, amit tenni készült, de legalább tudatában volt. Felkészült a jóra és a rosszra is. Ha hazudnia kell, megteszi. Ejh, kutya élet!

A lakásban igyekezett fesztelenül viselkedni, bár már az úton érezte, hogy egyre nő benne a feszültség. Nevetséges. Akár egy tinédzser! Vagy mint egy fickó, aki öt hónapja nem volt nővel: merthogy ez volt a kínos igazság. Szó mi szó, nem túl gyakran vitt fel nőket a lakásába.

Miután lesegítette Liz kabátját, körbekalauzolta. Megmutatta jó ízléssel berendezett nappaliját, a konyhát - közben fehérbort töltött neki -, aztán a dolgozószoba következett és a beüvegezett erkély, ahol virágokat tartott. Még a fürdőszobát sem hagyta ki.

Mindeközben kissé kényelmetlen érzés járta át. Az aprólékos rend, a jól ápolt növények mind-mind apró jelekkel árulkodtak gazdájuk természetéről. Mark úgy érezte, mintha minden egyes könyv a polcán vagy apró tárgyai, ezek az elfeledett múltjából átmentett kövületek, egy-egy bensőséges titkát fecsegnék ki.

Pedig fölösleges volt aggódnia. A lány udvariasan bóklászott utána, végighallgatta, fel-felnevetett a viccein, de szemmel láthatólag nem izgatta Mark múltja vagy jövője. Mint az már az étteremben is kiderült, határozott elképzelései voltak az estével kapcsolatban.

Állandóan rajta jártatta várakozásteljes tekintetét. Minden szobában lustán körbelézengett, azt a szorongató érzést keltve ezzel, hogy bizonyos módon birtokba veszi őket, aztán visszatért és egy sejtelmes mosoly kíséretében ellibbent mellette vagy hozzábújt, hol a kezével, hol a mellével simogatva meg.

Végül a hálószobába nyitottak be. Mark a kapcsoló után nyúlt, de csak a kattanás hallatszott, és nem történt semmi. - Öö... bocsánat... azt hiszem, az égő... - Hülye helyzet! Mark már igazán úgy érezte, hogy elege van önmagából. Először eljátszik egy ingatlanügynököt, aztán finoman átcsúszik a rutinos csábító szerepébe.

Már éppen kifordult volna a szobából, hogy keressen egy égőt, amikor a lány halkan becsukta mögöttük az ajtót. Mark megfordult és talán mondott is volna valamit, ha Liz oda nem bújik hozzá és ajkára nem illeszti mutatóujját.

- Cssssss! - Azzal puhán megcsókolta.

Az aggályai semmivé foszlottak. A lányból áradó érzékiség pillanatok alatt rántotta magával, mint egy örvény. Átkarolta és hevesen csókolni kezdte a nyakát, miközben keze már a ruhája alatt kutatott. Őrület, micsoda nő!

Liz gátlástalanul kacagott és az ágy felé rángatta. A heves szerelmi tusában nekiestek a falnak. Valami a padlóra zuhant és nagy csörömpöléssel összetört. A pillanatnyi csendben hallatszott a lány visszafojtott kuncogása.

- Ne törődj vele! Csak egy régi kép. - Suttogta Mark, és egy könnyed mozdulattal az ágy alá rúgta a maradványokat, aztán egymást ölelve az ágyra vetették magukat.

Mire a hold felkelt, már csönd honolt az utcákon. Mark ébren hevert az ágyon. Finoman szitálni kezdett az eső, aztán el is állt. Csak nagynéha húzott el egy-egy autó. Nyugodt kertvárosi éjszaka. A szellő besodorta a fák egymás között susogását és a fû illatát. Mellette Liz mély álomba merülve egyenletesen lélegzett.

Mark mindig nehezen aludt el. Hát ez a nap is elmúlt. Álmaiban rendszeresen kísértette a múlt és ő nem szeretett emlékezni.

Érezte, hogy a fáradtság ránehezedik, de még nem adta meg magát. Tulajdonképpen kellemes érzés, hogy itt fekszik mellette valaki, de azért örült, hogy reggel elmegy és csak akkor tér vissza, ha ő is akarja. Talán viszony lesz belőle? Ha az elmúlt néhány órára gondolt, egyáltalán nem bánta volna a dolgot. A jövő hirtelen nagyon fényesnek tûnt. Jól mûködő legényélet. Nem is olyan rossz, talán csak megszokásból elégedetlenkedik néha.

A hold mosolyogva nézte, hogyan merül álomba. Vonásai kisimultak, izmai elernyedtek, a nyitott ablakból áramló fuvallat elnyugtatta. Pedig ezen az estén egy másik szél is támadt. Messziről, a múlt mélyéről ébredt, hogy felerősödve viharrá terebélyesedjen s feldúlja nyugodt és rendíthetetlen világát.

Ebben a pillanatban azonban még mit sem sejtve aludt, utolsó képként a hold rezdületlen, nyugodt arcát őrízve, amint az égen strázsál és őrzi az éjszakát.

2.

Az idős hölgy előre-hátra tipegett a hatalmas képkeret előtt és néha szeméhez illesztve a nyakában lógó szemüveget, alaposan mustrára vette a mûvet.

A kavargó színkavalkád hol mesebeli tájat idézett, hol pedig kusza pacákká esett szét. Néhol mintha csodálatos paripák keltek volna benne életre, lángsörényük tüzes lobot vetett, melynek fénye a színes ködben olvadt szét. - Legalábbis ha a szemlélő mindezt észrevette.

A hölgy zavarodottan húzogatta nerc-stóláját. A kép lenyûgöző méretei mellett méginkább eltörpült, és aggodalmas igyekezete, hogy megfejtse a festék finom táncát, egyre tovább aszalta.

- Hát nem csodálatos? - Dörmögte mellette Bruce Bupps, a galéria tulajdonosa, szívből jövő elragadtatással. - A könnyed ecsetkezelés, ó! És észrevette azt a finom kis idézetet Shagalltól?

- Ööö... nos, igen. Kedves Bruuuce, mondja csak, mennyibe is kerül ez a remekmû? - kérdezte kissé vontatottan a vendég.

- Huszonhétezer dollár... joggal mondhatja most, hogy ez rengeteg pénz. De mondok én önnek valamit.  - Pocakját kidüllesztette és szakállába túrt. - Ez a kép hamarosan ennek a többszörösét fogja érni, nem is beszélve arról, kedves Emily, hogy ezáltal ön részévé válik a mûvészetek halhatatlan történetének.

Nem csupán tulajdonosa lesz Joggo De Palma, zseniális ifjú barátunk képének, de éppen Emily néni lesz az, aki finom ízlésének és arany szívének köszönhetően lehetőséget ad a jövő egy jelentős mûvészének, hogy kiteljesítse Istentől kapott képességeit.

Bupps kétségtelenül mestere volt az emberekkel való bánásmódnak. Ennél jobban mér csak a festészethez és a mûvészettörténethez értett. Viszonylag korán rájött arra, hogy képességeinek ez a szerencsés kombinációja micsoda hatalmat ad a kezébe.

Egy új-angliai árvaházban nevelkedett. Tanárai papok voltak. Itt fedezte fel először, hogy rendkívül jó memóriával és kifinomult esztétikai érzékkel áldotta meg az ég. Az alapos és rendszeres oktatás is megtette hatását, így amikor huszonegy évesen egy kulturális folyóirathoz került küldöncnek és gyakornoknak, hamar észrevette, hogy lexikális tudása sokszor kisegítette idősebb kollégáit. Arra is hamar rájött, hogy ezt az előnyt nem hagyhatja kihasználatlanul, így hát azontúl szabadidejét könyvtárakban töltötte el, ahol maradéktalanul elsajátította mindazt, ami addigi tanulmányaiból kimaradt.

Nem csak a klasszikusokra fordított gondot, de különös figyelmet szentelt a kortárs mûvészeknek is. Ennek eredményeként, amikor négy évvel később főnöke Washingtonba költözött, hogy ott a Post kulturális rovatvezetője legyen, ő már mint közvetlen munkatársa követte.

Kedélyes megjelenése és modora segítette a kapcsolatteremtésben. Különböző kiállítások szervezésében vett részt, megismerte a legnagyobb gyûjtőket és az éppen favorizált festőket, szobrászokat, akikről mellesleg megvolt a maga - a korabeli kritikával sokszor nem összecsengő - véleménye.

De eljött az az idő is, hogy már nem kellett udvariasan elhallgatnia gondolatait. Főnöke visszavonult, s előtte immár szabad volt az út az ismertség, a pénz és a hatalom felé. Bizony hatalom, mert ahogy kritikáival egy csapásra földönfutóvá tehetett egy addig elismert mûvészt, úgy ismeretleneket emelhetett a csillogó magasságokba néhány méltató sorral.

Bruce valóban értett a dolgához, ízlése pedig joggal lehetett mérce a nagyérdemû számára, de ez nem lett volna elég. Tudta, hogy mikor és kinek füllenthet. Számára az egész szórakozás volt, s természetesen üzlet.

Palotának is beillő házában külön bemutatótermet tartott fenn, ahol időről időre bevezette a társaságba új felfedezettjeit. Ravasz szerződésekkel láncolta őket magához, s bár megadta nekik azt, amire vágytak: a pénzt és a sikert, de a felfelé vezető úton alapos sápot szedett, csakúgy mint üzletfeleitől és vevőitől.

Ez a kereseti szintjét tekintve egyöntetû, ám mûvészeti ismereteiben olyannyira vegyes társaság azonban nem bánta az árat. Egyesek közülük passzióból vásároltak, voltak sznobok és hozzáértők is, míg néhányan egyszerûen befektetési tanácsadójuknak tekintették.

A mai estét sikeresnek könyvelhette el. Emily nénivel, a mulattató öreg múmiával együtt tizenhatan vásároltak ma, és jól tudta, hogy a hét folyamán még többen jelentkezni fognak.

Mosolyogva terelte ki vendégeit a kapu elé. Mikor az utolsó kocsi is elhajtott, még egy nagyot szippantott a langy nyári estéből, aztán befordult a házba.

Az alkalmazottak majd rendberakják a galériát. Felcaplatott az emeletre. Benézett a lányok szobájába. Már aludtak. Bupps életének fontos része volt a család. Különös kettőssége volt életének, hogy ragaszkodott hozzájuk és a polgári lét kényelmes illúziójához, de megvolt a maga titkos birodalma, amit távoltartott tőlük.

Felesége, aki hajdan Pennsylvania szépe volt, még mindig csinos asszonynak számított. Szemernyi érdeklődést sem mutatott a festészet iránt, s Bupps ezt igen jó dolognak tartotta, viszont egyszerû, ragaszkodó lény volt, aki hagyta, hogy a saját dolgával foglalkozzék.

Így maradhatott rejtve Bruce Bupps egyetlen megszállottsága. Ez pedig a gyûjtés volt. Nem közönséges gyûjteményről beszélünk most! Bupps csak klasszikusokat gyûjtött, méghozzá ismeretlen mûveket. A kortársak e szempontból hidegen hagyták.

Hosszú órákat töltött azzal elvonultságában, hogy életrajzokat böngészett, aztán bejárta a vidéket, ahol mûvészek éltek vagy megfordultak, és minden elképzelhető helyen kutatott egy-egy esetleg elfeledett kép után.

Ha pedig rábukkant valamire, semmitől nem riadt vissza, hogy megszerezze. Az egyszerû hazugságtól kezdve a fenyegetésen keresztül a vonakodó tulajdonos tönkretételéig minden eszközt megragadott, hogy vágyai aktuális tárgyát megszerezze. Persze néhány példány véletlenül pottyant az ölébe.

Tervezgette, hogy egy nap majd nyilvánosságra hozza a felbecsülhetetlen értéket, amit összeharácsolt, de még maga sem tudta, hogy erre mikor kerít sort. Titkos kincseinek tudata valószínûleg minden evilági elismerésnél jobban hevítette a szívét.

Az órájára pillantott. Fél tíz múlt. Ritkán feküdt le ilyen korán. Ezúttal is úgy döntött, hogy visszavonul a könyvtárba, mely egyúttal a dolgozószobájának is számított. Egy köszöntőn dolgozott akkoriban, amit a Cultural Weekly jubileumi számába irt.

Még mindig rendszeresen publikált cikkeket és kisebb dolgozatokat, noha az ebből befolyó összeg már régen elenyésző volt összevetve egyéb jövedelmeivel. Az írás megnyugtatta és megvolt az a haszna is, hogy frissen tartotta tudását. Azonfelül gondoskodott arról is, hogy a neve divatos és közismert maradjon.

Szeretett éjszaka dolgozni. Megvárta, míg a fáradtság a vállára telepszik, szemhéja le-leragad. Afféle szertartás volt ez. A kimerültség megnyitotta előtte az éjszakát az ötletek és gondolatok egy másik világa felé. A gerincét görbítő megfoghatatlan súly volt az ára ezeknek a gondolatoknak. Jól tudta, hogy aki nem lépi át a határt, nem is lesz képes kihozni magából a maximumot; annak számára önmaga egy része mindig láthatatlan marad.

Ebben a realitást már-már elhagyó közegben sokkal szabadabban ébredtek és kapcsolódtak össze az ötletek. Ilyenkor vette elő a súlyos köteteket, ragadta meg a tollat és kezdett el dolgozni.

Most is így történt. Lendületesen vetette papírra a sorokat. Jellegzetes kézírását meg kellett szokni, de azután könnyen olvasható volt. Az elkészült cikkeket aztán általában a titkárnője gépelte le és postázta.

Az írás hevében először észre sem vette a halk zajt, ami lentről a kapu felől érkezett. Mikor azonban másodszor is felhangzott a kocogás, levette a szemüvegét és fülelni kezdett. A szobát csend és sötétség ülte meg, csak az olvasólámpa vetett fényt az íróasztalra.

Már kételkedett, hogy egyáltalában hallott-e valamit - vagy ha igen, hát a bútorok recsegése is lehetett volna -, amikor ismét, immár teljes bizonyossággal hallotta a felhangzó kopogást.

A falon függő ingaóra éppen az éjfélt ütötte el. Roppant stílusos, gondolta Bupps. Most mitévő legyen? Aztán nehézkesen elindult a bejárati ajtó felé. Közben Edgar Allen Poe sorai jártak a fejében, s fennhangon maga elé mormolta őket, ahogy kifelé tartott.

"Sötét, sivár éjféltájban, míg töprengtem a félhomályban

Különös és elfeledett, ódon tanok könyvi felett,

Fejem már-már előrebukkant, hirtelen valami koppant,

Mint halk, finom kocogás az ajtó megett.

Egy látogató, mormogtam, ott topog az ajtó megett,

Ennyi csupán - más nem lehet."

Nem félt. A környék nagyon biztonságosnak számított. A jómódú kertvárost nemigen háborgatták tolvajok, a rendőrök is rendszeresen járőröztek errefelé.

Bár hollóra nem számított, egy pillanatra mégis meghökkent, amikor kitárta az ajtót és senkit sem látott. Aztán ráeszmélt, hogy valaki mégiscsak áll előtte.

A különös kései látogatót fekete kabátszerûség és széles karimájú fekete kalap borította, s ahogy Bupps a három lépcsőfok magasságából rátekintett, szinte beleolvadni látszott az éjszakába.  A levegő rezdületlen volt körülötte, ottléte olybá tûnt, mintha egy - még az éjnél is sötétebb - árnyék vetült volna a ház elé.

A feltámadó szél meglibbentette a lombokat és egyúttal Buppsot is felrázta különös látomásából. Valószínûleg egy hajléktalan...akár eltévedt turista is lehet ebben a furcsa hacukában.

- Segíthetek valamiben, jóember? Beszél angolul?

Látogatója felemelte a tekintetét, s Bupps most először láthatta meg az arcát, ahogy a benti fény rávetült. Ezen az arcon pedig különös, elnéző mosoly ült. A korát elég nehéz lett volna megállapítani, keskeny vonalú arcából, sûrû szemöldökei alól villantak elő szemei.

- Mr.Bruce Bupps, ugye? Azt hiszem, én segíthetek Önnek. Úgy tudom, érdeklik a régiségek.

Szóval házaló! Ráadásul ilyenkor. - Eltévesztette a házszámot. - mondta kelletlenül. Már fordult is volna vissza, de akkor tekintete a papírba csavart csomagra esett, amit a fekete köpenyes a kezében tartott. Alakjából ítélve egy kép lehetett. Szóval nem valami ócskaság, hanem egy festmény! Nem tartotta ugyan valószínûnek, hogy a szegényes csomagolás remekmûvet rejteget, de valami arra kényszerítette, hogy próbát tegyen.

- Ez volna az? Nem bánom, mutassa!

Az idegen lehántotta a papírt, és átnyújtotta a képet. Bupps egy pillanatra a látogatóra szegezte szúrós tekintetét, aztán a festményt vette szemügyre.

A gyenge világításban hirtelenjében csak annyit tudott megállapítani, hogy egy fiatal nő portréja. A szignót nem tudta kisilabizálni. Neves mester mûve nem lehetett, mert azt felismerte volna még így is. A stílus semmi eredetiségre nem vallott. Meg sem kellett volna néznie! Bolondnak kell lenni ahhoz, hogy azt gondolja, majd pont egy ilyen csavargótól fog értékes festményt vásárolni. Mindenesetre azért kelletlenül megkérdezte: - És ki a festő?

- G. Herbert Swallow  - válaszolta a látogató.

- Swallow ? - morogta Bupps - Swallow ... Rémlett neki, hogy a század elején élt Angliában egy ilyen nevû festő. De nem a festményei révén lett ismert, inkább múltbéli kollégájának lehetett volna nevezni. Írt egy összefoglaló mûvészettörténeti munkát. Az elsők között foglalkozott a stílusok és korok összehasonlításával, s bár a könyve ma már nem számít referenciának, de akkoriban meglehetős népszerûségre tett szert és olyan példát teremtett, amely több nagy tudóst inspirált hasonló munkák írására, s közvetetten kihatott az összehasonlító mûvészettörténet fejlődésére és a két világháború közti reneszánszára.

Ez a festmény tehát esetleg kuriózumnak számíthatott, de a mûkincspiacon nem volt számításba vehető értéke. Mindezzel együtt nem volt kedve a furcsa alakkal vitázni vagy alkudozni - legszívesebben már ment is volna vissza -, úgyhogy hirtelen elhatározással így szólt:

- Rendben van. Nevezzen meg egy összeget!

Az idegen arcán olyasfajta kifejezés jelent meg, ami világosan tudtára adta, hogy nem tartja magát alacsonyabb rendûnek és semmi szüksége nincs a pénzre. Kesernyés mosollyal nézett Buppsra.

- Tekintse ajándéknak! Látom, nincs igazán elragadtatva, ezért még annyit mondok, hogy sokkal többhöz jutott most, mint gondolná. A fizetség miatt pedig ne aggódjon. Az is rendben lesz idővel.

Buppsnak végképp elege volt a fickóból. Nem elég, hogy rásóz egy ócska mázolmányt, de még bölcselkedik is. - Jó éjt! - Mondotta kurtán, azzal bezárta az ajtót, és visszaindult a könyvtárba. Alig néhány lépést tett meg, amikor eszébe jutott valami. Nem kérdezte meg, mi a kép címe, pedig mindig meg szokta, ha nem volt feltüntetve, mint ahogy itt sem. A szokás pedig nagy úr. Gyorsan sarkonfordult, kinyitotta az ajtót és kilépett a ház elé.

A lombok még mindig suttogva beszélgettek, az utca pedig némán, kihaltan állt. Bupps néhány lépéssel az úttestnél termett, de hiába nézett balra-jobbra, az illetőnek nyoma veszett. Pedig csak néhány másodperc telt el. Meg mert volna esküdni, hogy autózúgást sem hallott. Akárhogy forgolódott, nem volt sehol egy lélek. Buppson végigfutott a hideg. Nem akart tovább álldogálni a hûvös éjben, de ha akart volna, az sem segített volna túl sokat. Az éjszaka mintha feloldotta volna a fekete köpenyes alakot.

Így hát fázósan és töprengőn visszatért a házba, kezében új tulajdonával, ami valószínûleg egy centet sem ért és még a címét sem tudta. Sebaj, gondolta, ebbe a napba ez még bőven belefér!

Egyetlenegy terem volt. Gyenge fény vetült a falakra. Ő mintha középen lebegett volna. Fizikailag nem volt jelen, de mindent látott.

A falakat képek borították. Sosem látta őket azelőtt, mégis bármelyiknek megmondta volna az alkotóját. Ezeket az ecsetvonásokat tanulmányozta harminc éve. Van Gogh lendületes ecsetvonásai szinte kiléptek a keret szabta börtönükből. Rembrant aprólékos gonddal készült önarcképe megértően nézett rá. A másik, amit annyiszor látott már, vázlatnak tûnt ehhez képest.

Kisütött odakint a nap. Látta a ház körvonalait. Egyszerre volt kívül és belül. A falakon túl erdő hullámzott. A terem pedig a kétszintes ház földszintjén foglalt helyet.

Hirtelen mintha fekete lepel hullott volna elé, azon egy keret látszott. Benne egymást váltva tûntek fel a festmények. Nem tudta megszámolni, hány darab - mintha elfelejtette volna a számokat.

Az utolsó kép hosszan lebegett előtte. Egy női arcot ábrázolt. Ez az arc olyan ismerősnek tetszett, de nem tudta, hogy kit lát. A szépsége megragadó volt. Hosszú fekete haja hullámzott, szemeiben tisztaság és könyörgés. Sajnálta, és segíteni akart. Felé nyúlt láthatatlan kezeivel, de a lepel egyet libbent és máris a fekete ruhás idegen állt előtte.