részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Aanchal Malhotra: The Book of Everlasting Things

HarperCollins Publishers, Gurugram, Haryana, 2023

Első kiadás

Copyright © Aanchal Malhotra, 2023

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Bosnyák Gabriella, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Hegyi Péter

Az idegen szavak átírásait ellenőrizte: Greskovits Endre

A könyv cselekménye kitalált történet, melynek bizonyos részei valós történelmi eseményeken alapulnak. A regényben megjelenő helyzetek, események, párbeszédek és szereplők, néhány ismert történelmi és közéleti személyiség kivételével, a szerző képzeletének szüleményei, és nem tekinthetők valósnak. Nem céljuk, hogy valós eseményeket vagy embereket ábrázoljanak, vagy megváltoztassák a mű fiktív jellegét. Minden más szempontból valós, élő vagy már halott személyekkel való hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

ISBN 978 963 604 437 4

Nagyapámnak, Vishwának és nagyanyám, Amrit emlékének,
akinek menekülnie kellett Lahórból

Egy hely örökre azé, aki a legkeményebben követeli, aki a legelszántabban emlékszik rá, aki kitépi helyéről, formálja, alakítja, és olyan szenvedéllyel szereti, hogy a saját képére teremti újra.

Joan Didion: The White Album, 1967

Első rész

1. Az örökség

Az orra ébredt fel elsőként.

Felkeltette álmából; kiszimatolta a vihart, még mielőtt kitört volna. A fiú kibújt az ágyát védő szúnyogháló mögül, az ablakhoz ment, és kinyitotta a spalettákat. Baljós fellegek gyülekeztek, eltakarták a holdat. Az ablakpárkányra könyökölt, és állát két kezén nyugtatva az égboltot bámulta. Hamarosan ideér, érezte az orrában: a semmiből fog megjelenni, villámokkal és mennydörgéssel kísért, hirtelen csattanással. Így hát várt, nem aludhatott át egy közelgő vihart.

Tíz évvel korábban, amikor először nyitotta száját levegőért és sírt fel ezen a világon, a hálószoba ablaka kicsapódott, és egy széllökés söpört végig a szobán, amit az újszülött mohón le is nyelt. A szülei ezért a Szamír nevet adták neki. Szamír, ami széllökést jelent. Szamír, a fiú, aki lenyelte a monszunt.

Most, hogy a sötét égbolt kettévált, a fiú üdvözölte az esőt, amely minden születésnapján csalhatatlanul megtiszteli.

– Szervusz, barátom – szólt bele az éjszakába.

Ha bárki megkérdezi, képtelen lett volna megmagyarázni, honnan tudta, hogy vihar közeleg, még azelőtt, hogy bármi jele lett volna. A víz szagtalan, s mint ilyen, az esőnek nincs saját illata. Mindenünnen szagokat szív magába, és végül annak a földnek az illatát ontja magából, ahova leesik. Lahórban azon a reggelen az esőnek, ahogy az várható volt, poros, mégis friss illata volt. Szamír azonban, aki alig várta, hogy feltáruljanak előtte az esőfüggöny mögött rejlő szagok, kidugta érzékeny orrát, és itta magába a környékbeli utcák és házak között kanyargó illatot.

Sokféleképpen érzékelte az illatokat. A szaglása központja az orrában volt, így természetesen elsősorban az orrával szagolt. A legnagyobb örömet azonban az okozta számára, a legérzékibb és legbensőségesebb viszonyt úgy tudta kialakítani a szagokkal, legyenek azok kellemesek vagy kellemetlenek, amikor a zsigereiben érzékelte azokat. A fiú tehát a nyitott ablakkeretnek támaszkodott, és dohos, nedvességgel átitatott falakat, mohát és algát, tehénlepényt, nyirkos fát, indiai citromfüvet és lótuszvirágot érzett. Elraktározta magában ezt az illatcsokrot, majd egy évvel idősebben és rengeteg szaggal gazdagabban visszabújt az ágyba.

Óraműpontossággal, reggel fél hatkor illatos füst szivárgott be Szamír ajtaja alatt, amiből tudta, hogy a nagybátyja ébren van, és a reggeli rituáléjának megfelelően füstölőt gyújtott a szomszéd szobában. Az eső elállt, a világ pedig elcsendesedett. Szamír felkelt, barna rövidnadrágot és kék színű inget öltött magára, majd csendben kinyitotta az ajtót, és a folyosó végén álló magas cserépedényhez sétált. Hideg vizet fröcskölt a szemére, és megtörölte az arcát. A falon függő tükörbe nézve látta, hogy a nagybátyja áll mögötte mosolyogva. Szamír megfordult, és megérintette a férfi lábfejét.

– Tája dzsí – szólította meg apja bátyját.

– Dzsinde ráhó, mérá puttár – válaszolta Vivek pandzsábí nyelven, és kezét gyengéden unokaöccse fejére tette. – Legyen hosszú életed! Ma vagy tízéves, hogy repül az idő! – nevetett.

Együtt lementek a lépcsőn, és csatlakoztak a család többi tagjához. Szamír keresztülvágott a kikövezett udvaron, ahol nagyapja üldögélt. A hetvenéves Szóm Náth elég komikus látványt nyújtott: az aznapi újság fölé görnyedt, kezében nagyítót tartott, miközben az orra hegyén ott billegett a szemüvege. Szamír láttán elmosolyodott, és magához ölelte unokáját. Szamír anyja, Szávitrí előjött a konyhából, opálrózsaszín szárit viselt, ami a haját is eltakarta. A kezében tálcát tartott, rajta négy magas falú fémpohár volt lasszíval, egyet mindjárt Szamírnak nyújtott, és homlokon csókolta fiát.

– Szálgira mubárak, gyermekem – köszöntötte, mielőtt letett volna egy-egy poharat Szóm Náth és Vivek elé az asztalra, majd hívta a férjét, Móhant, aki a házból kilépve leült az apja mellé. A kora reggeli vihar után a nappali fény valahogy élesebbnek és kékebbnek tűnt a szokásosnál. Az udvar közepére ültetett tulszí, más néven szent bazsalikom világoszöld levelein esőcseppek ültek, a kétoldalt sorakozó jázminbokrok pedig kivirágoztak az éjféli záporban, illatuk az egész házat betöltötte.

– Kész vagy? – kérdezte Móhan a születésnapos fiút. – Mehetünk?

Szamír gyorsan lenyelte az utolsó korty lasszít.

– Igen, bábá – fogta meg apja kezét.

A Vidzs család Lahór fallal körülvett óvárosa szívében élt. Ugyan a város már évszázadokkal korábban is létezett, Nagy Akbar uralkodása idején vált igazán jelentőssé a tizenhatodik században. A császár elrendelte, hogy építsenek várat, mely köré aztán védőfalat emeltek tizenhárom impozáns kapuval, melyek mindegyike egyedi volt a maga nemében. Az évszázadok során e méltóságteljes kapuk többségét lerombolták, a Sáhálámí kapu azonban megmaradt, és a Vidzs család nem messze tőle építette fel otthonát.

Kétszintes kőházuk, a Vidzs-bhavan, melynek nevét büszke kőtábla hirdette, a széles Sáhálámí út és a keskeny kucsa Résmijá sarkán állt. A selymes, finom, légies hangzású „résmijá” mindig megnevettette Szamírt, amikor kimondta. A nagyapja gyakran mesélt neki azokról az időkről, amikor a családjuk még textillel kereskedett, attárokkal, vagyis illatszerekkel alig néhány évvel Szamír születése előtt kezdtek el foglalkozni. Szóm Náth ilyenkor mindig előhúzott egy hímzett zsebkendőt keményre vasalt kurtája zsebéből, és megmutatta a fiúnak mint egykor jól jövedelmező családi mesterségük egy termékét.

– A mi időnkben még így formálódott a környék. – Szóm Náth intett törékeny kezével, és képzeletbeli utazásra invitálta a fiút. – Az utcák neve elárulta, milyen közösségek, mely vallás hívei, mely családok és emberek lakták. Ahogy mi a kucsa Résmijában lakunk, amit a selyemszövetről neveztek el, amellyel kereskedtünk, a galí Dhóbíján a mosómunkásokról kapta a nevét. Aztán ott van a galí Kabutarbáz a galambröptetők után, a kucsa Fakír Kháná, amely a Fakír család nevét viseli, a galí Ácsárijánban a savanyítók laktak, a kedvencemben pedig – csapta össze a kezét mindig –, a galí Kabábijánban a fenséges kabábárusok! – Nagyapa és unokája ilyenkor mindig nevetésben tört ki, egyfajta rituálévá vált ez kettőjük között. Akárhányszor mesélte is el Szóm Náth régi városuk egymásba fonódó utcáinak történetét, Szamír szerette hallani.

– Hol élnek a lahóri parfümkészítők, dádu? – kérdezte Szamír. – Mi miért nem ott élünk?

– Hát, puttár, a parfümárusok a Dabbí bázár környékén élnek és dolgoznak, nem messze innen. Az üzleteik a Szunehrí Maszdzsid, az Aranymecset körül csoportosulnak. És már azelőtt tudod, hogy a közelükben jársz, mielőtt meglátnád őket, mert az egész utca csodás illatokban fürdik. Bármikor ellátogathatsz hozzájuk – hallgatott el egy pillanatra –, de ne feledd, ez az otthonod, amit az őseid építettek. Bármit is teszel, Szamír puttár, bárki leszel is, bárhogy alakul is az életed, ez az a hely, ahova tartozol. Ez az otthonod.

Miközben Vivek, Móhan és Szamír végigsétáltak a Sáhálámí úton, az ablakokból az aznapi első csáj illata szállt feléjük – tealevél, kardamom, gyömbér, tulszí, tej és cukor –, a reggeli ima és a mindennapi teendők hangja szállt a levegőben, férfiak és gyerekek léptek ki a kanyargós sikátorokból a főutcára, és az óváros keleti vége felé igyekeztek. Egyesek egyenes szárú bő nadrágot viseltek térdig érő pamutkurtával; mások dhótít, amelyet szorosan rögzítettek a derekukon, a nadrág gondosan elrendezett ráncai a lábszáruk közepét verdesték; néhányan pedig, Vivekhez hasonlóan nyugatiasabb öltözéket, inget és nadrágot öltöttek magukra. A férfiak többsége különböző stílusú és méretű turbánt viselt, a gondosan feltekert szövet végét hosszan lógni hagyták.

A Vidzs család három férfi tagja némán haladt a külváros felé, egészen addig meg sem szólaltak, míg meg nem pillantották úti céljukat, míg a hatalmas, legendás Ráví nem köszöntötte őket. A vad, szertelen folyó az elmúlt sok-sok év során kedve szerint változtatta folyása irányát, elárasztotta a partot, ha úgy tartotta kedve, mit sem törődve a közelében élőkkel. Ezen az augusztusi reggelen kisebb-nagyobb csoportokban sétáltak mellette az emberek; egyesek a partján ücsörögtek, mások a mélyebb részén fürödtek, de olyanok is akadtak, akik odaadóan imádkoztak és üdvözlő szertartásokat végeztek.

Miközben a Ráví vize emelkedett és süllyedt, több ezer év emlékeit és mítoszait tárva fel, a Vidzs család letelepedett homokos partján. Azon a parton, ahol számos szent és szent életű ember imádkozott már a hatalmas istenekhez a megvilágosodásért. Ez az a hely, ahol utoljára fürdött a szikh Ardzsan guru, miután a mogul császár, Dzsahángír öt napig kínozta: itt tűnt el a habok között, és kelt át a túlvilágra. Itt szórták szét Szamír nagyanyjának, Lílávatínak a hamvait, akit ő már nem ismerhetett. Néhány évvel ezelőtt Dzsaváharlár Néhrú itt hirdette meg a púrna szvarádzst, a Brit Birodalomtól való teljes függetlenség kivívását. És itt történt, ennek a történelmi jelentőséggel bíró folyónak a partján, hogy egy korántsem mindennapi hétvégi kirándulás alkalmával a tízéves Szamír élete fordulóponthoz érkezett.

A hosszú séta alatt mindvégig egy fiola rejtőzött Vivek első zsebének biztonságában, és most, hogy leültek, és a városukat tápláló folyót bámulták, egyszer csak elővette, és az unokaöccse elé tette a földre. Egy kicsi, lekerekített aljú, vastag nyakú üvegfiola volt, melyet üvegdugóval zártak le. A homokban mély rubinvörösnek tetszett. Szamír néhány másodpercig csak nézte, míg az apja óvatosan közelebb nem tolta hozzá.

A fiú ekkor mosolyogva felvette és kinyitotta. Már azelőtt megérezte az illatot, hogy az üvegcsét az orrához emelte volna. Rendkívüli volt, sokkal több mindent idézett fel benne, mint bármi, amit valaha is érzett. Eddigi rövid élete során buzgó orra sok dolgot szagolt már – virágokat, leveleket, fák kérgét, különféle konyhai fűszereket az édestől a csípősig, száraz köveket, nedves köveket, mohás köveket, apró rovarokat és háziállatokat, és az üzletből származó attárosüvegeket is, amikor senki sem figyelt. De még soha semmi nem ragadta magával ennyire, mint ez az illat; sosem került még kapcsolatba ilyen fenséges dologgal. Még sosem szagolta, mégis egy röpke pillanatig úgy érezte, mintha egy rég elfeledett dologgal ismerkedne újra, mintha egyszer már beborította volna ez a csodálatos illat, melynek emléke mélyen belülről fakadt.

Ahogy cseperedett, Szamír rájött, hogy egyes illatok másként hatnak rá, mint másokra. Ötéves korában a nagybátyja megismertette az első igazi illatanyaggal, a khusz, vagyis a vetiver kivonatával. A mély smaragdzöld színű folyadék arra az illatos fűre emlékeztette Szamírt, amelyet a nyáron használt függönyökbe szőttek. Már ilyen fiatalon is felismerte a vetiver illatát, de sosem vonzotta annyira, mint ez az új illat.

Feléledtek a zsigerei. Vágyakozás, sóvárgás, éhség lett úrrá rajta. Erősen szorította a bal kezében tartott üvegdugót, lehunyta a szemét, és mélyen belélegezte az üvegcséből áradó illatot. Felszabadultan, minden tapasztalat híján egyedül az illatra koncentrált, és ment, amerre az ösztöne vitte. Minden, ami körülvette – a folyó, a legendák, a homok, a szellő, a reggeli fények, még a családja is –, hirtelen eltűnt. Minden, ami szilárd volt, képlékennyé vált. Csak a bársonyos fényűzés vászna maradt. Krémes volt, friss, mámorító, a mézhez hasonló, ugyanakkor metsző és sötét.

Nedvesen csillogott a szeme, amikor kinyitotta. És még mielőtt felfogta volna, mi történik vele, könnyek csorogtak végig az arcán. Elbizonytalanodva és szinte zavarban letette az üvegcsét, és a szeméhez nyúlt, hogy megtörölje. De Vivek erősen szorította a karját.

– Ne! – szólalt meg a férfi. – Szükséged lesz rájuk.

Szamír felnézett az apjára, szempilláit könnyek áztatták.

Móhan az állához emelte a kezét, és elgondolkodva dörzsölgette.

– Milyen különös – elmélkedett –, hogy olyasvalakitől örökölsz egy képességet, aki arra teljes egészében a környezetéből tett szert. Hogy a nagybátyád orra és annak minden tehetsége rád szállt… – Egy pillanatra elhallgatott. – Hihetetlen.

Vivek mindentudón mosolygott. Mióta csak megszületett, a fiú szinte mindent megszagolt, ami az orra elé került, világossá téve, hogy sorsa összefonódott a parfümökkel. Ám Viveket az nyűgözte le igazán, hogy egy ennyire fiatal lelket ilyen mélyen fel lehet kavarni. Egy pillanatig kínzó féltékenységet érzett, és azt kívánta, bárcsak már jóval korábban az orrára hagyatkozott volna a döntései meghozatalában.

Megköszörülte a torkát, és a könnyekről faggatta Szamírt.

A fiú megvonta a vállát.

– N-nem tudom, tája dzsí. Csak úgy megjelentek. – Nem értette, hogyan, és nem tudta volna megmagyarázni, miért, de biztos volt benne, hogy volt valami köze ehhez az illathoz a múltban.

– Milyen illatot éreztél?

– Nem számítottam rá, hogy ennyire… – Elhallgatott, kereste a megfelelő szavakat.

– De milyen illatot éreztél, fiam? – ismételte meg Móhan a kérdést.

– Az éjszakát – kezdte halkan. – Gyönyörű, végtelen éjszakát éreztem.

Bár pontos leírás volt, Szamír mégis úgy érezte, a szavak messze elmaradnak az illat mögött, amit érzett. Muszáj így leegyszerűsíteni, muszáj leírni szavakkal egyáltalán?

Vivek a fiolára mutatott.

– Ez a tubarózsa, a radzsnígandha esszenciája. Éjszaka virágzik, roppant értékes, nagyon nehéz kinyerni az illatát. Mondd csak, mit éreztél?

– Biztonságot, az illattól biztonságban éreztem magam. Mintha a csillagok között feküdtem volna. – Szamír szinte ostobának érezte magát, amiért így válaszolt.

Móhan a bátyjára pillantott, a parfümkészítő pedig elmosolyodott.

– Az illatok zsigeri, fizikai reakciókat válthatnak ki a testünkben – kellemeset, kellemetlent, vagy egyszerűen izgalmasat.

– Mint a könnyek? – kérdezte Szamír elkerekedett szemmel. Vivek összeszorította az ajkát, és bólintott.

– Olyan volt, mintha vihar tört volna ki a szívemben. – Olyan fájdalom színezte a hangját, amely szokatlan volt egy ilyen korú gyermektől. – A szívemben éreztem az illatot. Itt – tette a kezét a mellkasára.

– Igen, de ne feledd, nem a szíveddel érzékeled az illatokat, hanem egy másik szerveddel. – Vivek az orra hegyéhez érintette a mutatóujját.

Szamír összevonta a szemöldökét. Biztos volt benne, hogy az ember a szívével is szagolhat. Ő így szagolt – a szívével, a zsigereivel, az orrával, sőt még az ujjbegyével is. Az egész testével, ami azt illeti. Ám a nagybátyja pragmatizmusa megzavarta a gondolatait.

– Bármilyen hatással van is egy illat a szívedre, azt az emlékezet idézi elő. Amikor valami kellemeset szagolsz, szinte eláraszt az illat. Sodródsz vele. Olyan erőteljes, hogy nincsenek rá szavaid, és hagyod, hogy… – Vivek hangja elakadt.

– …magával ragadjon? – fejezte be helyette Szamír.

– Pontosan. Mindazok számára, akiket jó szaglással sújtott az élet, az illatszerek nem változatlan folyadékok, hanem inkább – Vivek elhallgatott egy pillanatra, keze a levegőben – élő, lélegző, folyton növekvő, változó formák. Úgy tűnik, te képes vagy megtapasztalni az illatokat.

Ezzel sújtotta az élet, ezt mondta a nagybátyja.

Néhány pillanatnyi csend után Szamír felemelte az üvegcsét, és az apjának nyújtotta.

– Nem, ez most már a tiéd. Születésnapi ajándék, vagy inkább üdvözlő ajándék. Itt az idő.

Móhan Szamír tenyerébe zárta az üveget, és még mindig ámult rajta, mennyire hasonlítanak egymásra, a fia és a bátyja.

– Mától fogva parfümkészítő-tanonc vagy.

Tartalom

Első rész

1. Az örökség

2. Rövid családtörténet

3. A háborús évek

4. A megpróbáltatás

5. A parfümkészítő inas

6. A kalligráfus

7. A meglelt paradicsom

8. Alif

9. A csereüzlet

10. A rózsa lelke

11. Az illat összetevői

12. Egy ősi művészet átültetése a modern világba

13. A bizonytalan óra

14. A lahóri határozat

Második rész

15. Inkiláb zindábád – Éljen a forradalom!

16. Hindusztánt minden hindusztáninak

17. Örökké a tiéd: Szamír

18. Tulszí

19. Az eső a talpunk alatt

20. Az ajándék

21. A dolgok aligha szakadnak tiszta, egyenes vonalban

22. A megfoghatatlan remény fennsíkján

23. Lángokban áll a világ

24. Mint egy árnyékát vesztett test

Harmadik rész

25. Ott vagy, hallasz?

26. Szabadság és felosztás

27. Találkozás az óceánnal

28. Egy föld a népünknek

29. Magunk mögött hagyni valakit, akit szeretünk

30. Háromtagú család

31. A felfedezés

32. Indiaiakkal Franciaországban

33. A lövészárokban

34. Mi is itt voltunk

35. Törékeny, halandó testek

36. Grasse

37. Gyengéd érzelmek

38. A vallomás

39. Lassú hervadás

Negyedik rész

40. Kelet Párizsából

41. A parfümök földje

42. A második tanoncévek

43. Firak

44. Aki nem érzékeli a szagokat

45. Les jardins de l’Inde

46. A legnagyobb távolság

47. Az örökösök

Ötödik rész

48. Egy pakisztáni Párizsban

49. Így történt hát

50. A követ

51. Ez a szerelem idősebb nálam

52. Ismerem a szívét

53. Dvořák a műhelyben

54. Háromszáznyolcvannyolc levél

55. A rózsa sosem rejtőzhet el

56. A névrokon

57. Az örökkévaló dolgok könyve

58. A felosztás unokái

59. Kházin-é-Firdausz, a paradicsom őrzője

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Szószedet

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Playfair Display – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License