A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J.K. Rowling: The Casual Vacancy

First published in Great Britain in 2012 by Little, Brown

Fordította: Bihari György és Sóvágó Katalin

Könyvborító: Szabó Vince

Copyright © J.K. Rowling, 2012

Hungarian translation © Bihari György, Sóvágó Katalin, 2012

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2012

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-750-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő:  Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Neilnek

Első rész

6.11 Átmeneti üresedés akkor áll fenn, ha:

(a) egy helyi tanácsnok elmulasztja határidőre letenni a hivatali esküt, vagy

(b) a lemondását tudomásul vették, vagy

(c) elhalálozott…

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

Vasárnap

Barry Fairbrother nem is akart házon kívül vacsorázni. Egész hétvégén majd’ szétrobbant a feje, és kapkodnia kellett, hogy határidőre leadhassa a helyi újságnak a cikket.

Ám a felesége kissé kimért és hallgatag volt ebéd közben, vagyis, következtetett Barry, az évfordulós üdvözlőkártyával sem sikerült enyhítenie azt a bűnét, hogy délelőtt bezárkózott a dolgozószobájába. Rontott a dolgon, hogy Krystalról írt, akit Mary utált, bár úgy tett, mintha nem így lenne.

– Mary, szeretnélek elvinni vacsorázni – hazudta, hogy megtörje a jeget. – Tizenkilenc év, srácok! Tizenkilenc év, és anyátok még sose volt ilyen szép!

Mary erre megenyhült és elmosolyodott, úgyhogy Barry telefonált a golfklubba, mert az közel volt, és bizonyosan kaphattak asztalt. Apróságokkal próbált örömöt szerezni a feleségének, mert rájött, hogy a majdnem húszévnyi együttélés alatt hányszor okozott csalódást Marynek fontos dolgokban. Sose készakarva. Egyszerűen csak nagyon különbözött az elképzelésük arról, hogy minek jusson a legnagyobb hely az életben.

Barry és Mary négy gyereke már kinőtt abból a korból, hogy pesztrára legyen szükségük. Épp televíziót néztek, amikor apjuk utoljára búcsút vett tőlük, és csak Declan, a legfiatalabb fordult felé és intett neki.

Barry füle mögött tovább zakatolt a fejfájás, amíg kitolatott a felhajtóról és végighaladt a bájos Pagford városkán, ahol az esküvőjük óta laktak. Lehajtottak a Templom soron, a meredek utcán, ahol drága, masszív, hivalkodó viktoriánus házak álltak, befordultak a gótikus utánzatú templom sarkánál, amelyben Barry ikerlányai egyszer fölléptek a József és a színes, szélesvásznú álomkabátban, és átvágtak a főtéren, ahonnan jól látszott a város sziluettjét uraló romos apátság sötét csontváza a dombtetőn, a háttérben az ibolyalila éggel.

Miközben a kormánykerékkel manőverezve cikcakkozott az ismerős kanyarokban, Barry csak a hibákra tudott gondolni, amelyeket bizonyosan elkövetett, mert annyira sürgős volt elküldenie e-mailben a Yarvil és vidéke újságnak a rohamtempóban összecsapott cikket. Az életben bőbeszédű és megnyerő volt, de ez nehezen jött át az írásaiban.

A golfklub mindössze négy percre volt a főtértől, valamivel túl azon a ponton, ahol a városka, mintegy utolsót sóhajtva elkezdett szanaszét álló, ódon kunyhókká ritkulni. Barry leparkolta a kombit a klub étterme, a Birdie előtt, és ült még egy percig a nyitott ajtajú autóban, amíg Mary átrúzsozta a száját. Az esti levegő kellemesen hűtötte az arcát. Figyelte, ahogy a golfpálya körvonalai feloldódnak a szürkületben, és nem értette, miért nem lépett már ki a klubból. Rosszul golfozik, az ütései egyenetlenek, a hendikepje magas. Annyi minden másra kell az idő. A feje csúnyábban lüktetett, mint valaha.

Mary lekapcsolta a tükör lámpáját, majd becsukta maga után az anyósülés ajtaját. Barry megnyomta a kulcskarikán az automata ajtózárat. Felesége tűsarkai kopogtak az aszfalton, a zár sípolt, Barry pedig azon töprengett, hogy elmúlik-e vajon az evéstől a hányingere.

Abban a pillanatban sosem érzett kín hasított az agyába, mint egy lövedék. Alig érzékelte tőle azt az éles fájdalmat, amellyel térdre esett a hideg aszfalton; koponyáját elöntötte a tűz és a vér, a szenvedés elviselhetetlen volt, de a semmi még váratott magára egy percet.

Mary felsikoltott, és abba sem hagyta a sikoltozást. Emberek futottak ki a bárból. Az egyik visszarohant az épületbe, hogy megnézze, nincs-e ott a klub nyugdíjas orvosa. Egy házaspár, Barry és Mary ismerősei, az étteremből hallották a felbolydulást, otthagyták az előételüket, és kisiettek, hogy lássák, mit tehetnek. A férj hívta a mobilján a 999-et.

A mentőnek a szomszédos Yarvil városból kellett átjönnie, így huszonöt percig tartott, amíg megérkezett. Mire a lüktető kék fény bevilágította a jelenetet, Barry mozdulatlanul és érzéketlenül hevert saját hányásának tócsájában; Mary mellette guggolt, szakadt térdű harisnyanadrágban, szorongatta a férje kezét, zokogott, és Barry nevét suttogta.

Hétfő

I

– Készülj fel – mondta Miles Mollison a Templom sor egyik nagy házának konyhájában.

Fél hétig várt a telefonálással. Rossz éjszakája volt, hosszú, álmatlan szakaszok, rövid, nyugtalan alvásokkal tagolva. Hajnali négykor észrevette, hogy a felesége is ébren van, és egy darabig halkan beszélgettek a sötétben. Megtanácskozták, amit végignézni kényszerültek, és ki-ki próbált szabadulni a homályos félelemtől és a megrendüléstől, de Miles bensőjét már akkor is puha piheként csiklandozta az izgalom, ha arra gondolt, ahogy ezt a hírt továbbadja az apjának. Meg akarta várni a hét órát, de a félelem, hogy valaki megelőzheti, korábban odaűzte a telefonhoz.

– Mi történt? – zúgta Howard hangja, enyhén bádogszerű mellékzöngével. Miles kihangosította Samantha kedvéért, aki halvány rózsaszín pongyolába burkolta mahagónibarnaságát. Kihasználta a korai kelést, hogy még egy marék barnítót kenjen magára, mert kezdett lekopni róla a napozás nyoma. A konyhában neszkávé illata keveredett szintetikus kókusszal.

– Fairbrother meghalt. Tegnap este összeesett a golfklubban. A Birdie-ben vacsoráztunk Sammel.

– Fairbrother halott? – mennydörögte Howard.

Hanglejtése azt sugallta, hogy számított valamilyen drámai változásra Barry Fairbrother állapotában, de még ő sem várta, hogy meghalhat.

– Összeesett a parkolóban – ismételte Miles.

– Te jóisten! – lepődött meg Howard. – Alig múlt negyven, ugye? Te jóisten.

Miles és Samantha figyelték, ahogy szuszog; úgy fújtatott, mint egy kehes ló. Reggel mindig nehezen kapott levegőt.

– Mi volt az? A szíve?

– Úgy gondolják, hogy valami az agyában. Bementünk Maryvel a kórházba, és…

De Howard nem figyelt oda. Miles és Samantha hallották, ahogy elbeszél a kagylótól: – Barry Fairbrother! Meghalt! Miles az!

Miles és Samantha itták a kávéjukat, és várták, hogy Howard visszajöjjön. Samantha úgy ült a konyhaasztalnál, hogy a pongyolája szétnyílt, és közszemlére tette alkarjára nehezedő nagy mellének körvonalait. A fölfelé irányuló nyomástól teltebbnek, simábbnak látszott, mint amikor alátámasztás nélkül lógott. Fölötte, a hártyás bőrön a sugárirányú kis ráncokat már nem tüntette el a gravitáció hiánya. Samantha ifjabb korában szenvedélyesen szoláriumozott.

– Mit… – Howard visszajött a vonalba –, mit is mondtál a kórházról?

– Sam és én bekísértük a mentővel – tagolta Miles. – Maryt és a holttestet.

Samantha észrevette, hogy Miles második változata a történet, hogy úgy mondjuk, reklámképesebb vetületére helyezi a hangsúlyt. Nem hibáztatta. Jár azért a rémes élményért a jutalom, hogy ők mondhatják el az embereknek. Az biztos, hogy ő sose felejti el Mary jajveszékelését, Barry félig még nyitott szemét a szájkosárszerű maszk fölött, magát és Milest, ahogy olvasni próbálnak a mentős arcában, a zötyögést a szűk helyen, a sötét ablakokat, az iszonyatot.

– Te jóisten – mondta Howard harmadszor, és elengedte a füle mellett Shirley halk kérdezősködését a háttérből, mert egyedül Milesra figyelt. – Csak úgy összeesett a parkolóban?

– Ja – felelte Miles. – Ahogy megláttam, abban a pillanatban tudtam, hogy itt nincs mit tenni.

Ez volt az első hazugsága, és elfordította tekintetét a feleségéről, mialatt kimondta. Samanthának eszébe jutott, ahogy a férje átkarolja nagy, oltalmazó karjával Mary reszkető vállát: Nem lesz semmi baj… nem lesz semmi baj…

Bár végül is, gondolta Samantha, igazat adva magában Milesnak, honnan tudhattuk volna, amikor rátették a maszkot és nyomkodták bele a tűket, hogy mi lesz? Úgy tűnt, mintha próbálnák megmenteni Barryt, és egyikük se tudná, hogy felesleges, amíg a fiatal doktornő el nem indult Mary felé a kórházban. Most is olyan borzasztó tisztasággal látja Mary pőre, megkövült arcát és a fehér köpenyes, fényes hajú, szemüveges fiatal nő ábrázatát: fegyelmezett, de azért óvatos némileg… A tévéjátékokban mindig ilyeneket mutatnak, de amikor igaziból történik…

– Az égvilágon semmi – mondta éppen Miles. – Csütörtökön Gavinnel fallabdázott.

– És akkor úgy látszott, hogy teljesen egészséges?

– Ja. Elpáholta Gavint.

– Te jóisten. Ugye, hogy ez is azt bizonyítja? Ez is azt. Várj egy kicsit, mami akar mondani valamit.

Valami koppant, valami zörgött, azután megszólalt Shirley lágy hangja: – Micsoda szörnyű sokk, Miles! Te jól vagy?

Samantha olyan ügyetlenül kortyolt a kávéból, hogy lefolyt a szája sarkából az állára. A pongyolája ujjával törölgette meg az arcát és a mellét. Miles azon a hangon beszélt, amelyet sűrűn használt az anyjával: a szokásosnál mélyebb, parancsoló, engem-nem-lehet-kiborítani, katonás, célratörő hangon. Néha, különösen, ha berúgott, Samantha utánozta Miles és Shirley párbeszédeit. „Ne félj, mamika, amíg engem látsz. Itt a te kis katonád!” „Ó, édesem, te olyan csodálatos vagy, olyan nagy, bátor és okos!” Az utóbbi időben egyszer-kétszer megcsinálta idegenek előtt is, amitől Miles mérges lett, noha nevetést mímelt. Az utolsó ilyennél jól össze is vesztek, mialatt hazafelé autóztak.

– Egész a kórházig bementetek vele? – kérdezte éppen Shirley.

Nem, gondolta Samantha, félúton eluntuk magunkat, és kértük, hogy engedjenek kiszállni.

– Ez a legkevesebb, amit megtehettünk. Bár többet is tehettünk volna!

Samantha felállt, és a kenyérpirítóhoz ment.

– Mary biztosan nagyon hálás volt – vélte Shirley.

Samantha hangos csattanással felnyitotta a kenyértartót, és négy szeletet nyomott a pirító réseibe. Miles átváltott természetesebb hangra.

– Hát ja, mihelyt az orvosok megmondták… megerősítették, hogy Barry halott, Colint és Tessa Wallt akarta látni. Sam telefonált nekik, megvártuk, hogy megérkezzenek, azután eljöttünk.

– Hát, óriási szerencséje Marynek, hogy ott voltatok – szögezte le Shirley. – Apu akar mondani még valamit. Átadom neki. Később még beszélünk.

– Később még beszélünk – ismételte el Samantha a teáskannának fejcsóválva. Eltorzult tükörképe felpüffedt az álmatlan éjszakától, gesztenyebarna szeme véreres volt. Annyira akarta hallani, hogyan fogadja Howard a hírt, hogy a nagy sietségben beleügyetlenkedte a szemébe az önbarnítót.

– Nem jöttök át Sammel az este? – dörögte Howard. – Nem, várj csak, mami most figyelmeztet, hogy Bulgenékkel bridzselünk. Gyertek holnap. Vacsorára. Hét körül.

– Esetleg – pillantott Samanthára Miles. – Még egyeztetnem kell Sammel.

Az asszony nem mutatta, hogy akar-e menni, vagy sem. Sajátos csömör telepedett a konyhára, miután Miles letette.

– El se bírják hinni – mondta, mintha a felesége nem hallott volna mindent.

Csöndben ették a pirítósukat, és itták hozzá a frissen főzött kávét. Samantha ingerültsége valamicskét enyhült evés közben. Eszébe jutott, hogy amikor hajnalban fölriadt a sötét hálószobában, micsoda képtelen hála és megkönnyebbülés töltötte el, amiért ott van mellette a nagy, pocakos, dezodor- és állott izzadságszagú Miles. Utána elképzelte, amint a butikban vásárlóknak mesél az emberről, aki holtan esett össze a szeme láttára és a könyörületi rohanásról a kórházba. Elgondolta, hányféleképpen írja majd le az út és az orvosnővel lezajlott drámai jelenet részleteit. Annak a fegyelmezett nőnek a fiatalsága csak még rosszabbá tette a dolgot. Valaki idősebbre kellene bízni az ilyen hírek közlését. Aztán még jobban felvidult, mert eszébe jutott, hogy holnap találkozik a Champêtre ügynökével, aki mindig olyan kellemesen flörtöl a telefonban.

– Indulnom kell – mondta Miles, és felhajtotta a kávéját, míg a világosodó eget figyelte az ablakban. Nagyot sóhajtott, és megpaskolta a felesége vállát, miközben odavitte az üres tányérját és a bögréjét a mosogatógéphez. – Jesszusom, ez azért más perspektívába helyez sok mindent, nem igaz?

Rövidre nyírt, őszülő hajú fejét rázogatva ment ki a konyhából.

Samantha nevetségesnek és egyre butábbnak találta Milest, de időnként ugyanúgy élvezte a dagályosságát, mint amilyen élvezettel viselt hivatalos alkalmakkor kalapot. Végül is úgy illik, hogy ma reggel ilyen ünnepélyes és egy kicsit nagyképű legyen. Megette a pirítósát, azután leszedte a reggelizőasztalt, gondolatban csiszolgatva a történetet, amelyet a kollégájának szándékozott elmondani.

II

– Barry Fairbrother meghalt! – lihegte Ruth Price.

Majdhogynem rohant a fagyott kerti ösvényen a házba, hogy elcsíphesse még pár percre a férjét, mielőtt elmenne dolgozni. Meg sem állt a verandán, hogy levegye a kabátját; kesztyűben, nyakában sállal robbant be a konyhába, ahol Simon és kamasz fiaik éppen reggeliztek.

Férje megdermedt, keze félúton megállt a levegőben a pirítóssal, amelyet színpadias lassúsággal leengedett a tányérra. Az iskolai egyenruhát viselő fiúk tekintete lanyha érdeklődéssel járt ide-oda a szülők között.

– Egy aneurizmára gondolnak – mondta Ruth még mindig pihegve, miközben ujjanként húzta le a kesztyűjét, kioldotta a sálját, majd kigombolta a kabátját. A mélán fáradt szemű, vékony, sötét hajú asszonynak jól állt a szigorú kék ápolónői egyenruha. – Összeesett a golfklubban, Sam és Miles Mollison hozták be, aztán jött Colin és Tessa Wall…

Kirohant a verandára, hogy felakassza a holmiját, és még időben visszaért, hogy válaszolhasson Simon ordítva föltett kérdésére: – Mi az az egyaneurizma?

– Egy. Aneurizma. Megpattan egy ér az agyban.

A teáskannához libbent, bekapcsolta, utána söprögetni kezdte a morzsákat a kenyérpirító mellől, és közben egyfolytában beszélt: – Kiterjedt agyvérzést kellett elszenvednie. Az a szegény, szerencsétlen felesége… teljesen össze van törve…

Percnyi megrendültséggel tekintett ki konyhája ablakából a dérpáncélos pázsit ropogós fehérsége fölött az apátság csupasz csontvázára a völgy túlsó partján, háttérben a halvány, szürkés rózsaszín éggel, és a panorámára, Széptető büszkeségére. Pagford, amely éjszakánként csak egy maroknyi hunyorgó fény volt a teknő sötét mélységében, most merült föl a fagyos napsütésbe. Ruth semmit sem látott belőle; az esze még mindig a kórházban járt, Maryt figyelte, hogyan jön ki a szobából Barry mellől, akiből már eltávolították a fölösleges életmentő eszközöket. Ruth Price azokat szánta a leghatártalanabbul és a legőszintébben, akiket magához hasonlónak hitt. „Nem, nem, nem, nem!”, nyöszörögte Mary, és az ösztönös tagadás visszhangra talált Ruth-ban, mert önmagát látta hasonló helyzetben egy pillanatra.

Ezt a gondolatot annyira nem bírta elviselni, hogy visszafordult Simonhoz. Férjének világosbarna haja még mindig sűrű volt, teste majdnem olyan izmos, mint a húszas éveiben, szeme sarkában is vonzók a szarkalábak, ám amióta Ruth visszatért hosszú kihagyás után a betegápoláshoz, újból szembesült az emberi test üzemzavarainak megszámlálhatatlan változatával. Fiatalon közönyösebb volt, csak most döbbent rá, mekkora szerencse, hogy még mind élnek.

– Semmit sem tehettek érte? – kérdezte Simon. – Nem tudták volna betömni?

Bosszús volt a hangja, mintha az orvoslás már megint lebőgött volna, amikor nem volt hajlandó megtenni ezt az egyszerű és nyilvánvaló dolgot.

Andrew beleborzongott a vad kéjbe. Az utóbbi időben figyelt föl apjának arra a szokására, hogy otromba, tudatlan megjegyzésekkel riposztol, amikor anyja orvosi kifejezéseket használ. Agyvérzést! Betömni! Az anyja nem fogta fel, mire megy ki a férje játéka. Sose fogta fel. Andrew ette a gabonapelyhét, és égett a gyűlölettől.

– Mire behozták, már késő volt ahhoz, hogy bármit is tehessünk – felelte Ruth, és teafiltereket dobott a kannába. – A mentőautóban halt meg, épp, mielőtt megérkeztek.

– A rohadt életbe! – fakadt ki Simon. – Mennyi is volt? Negyven?

Ám Ruth már másra figyelt.

– Paul, teljesen elfeküdted a hajadat a tarkódon! Megfésülködtél egyáltalán?

Hajkefét húzott elő a táskájából, és a kisebbik fia kezébe nyomta.

– Se intő jel, se semmi? – kérdezte Simon, miközben Paul végighúzta sűrű bozontján a hajkefét.

– Pár napja erősen fájt a feje.

– Aha – mondta Simon a pirítóst rágva. – És nem vett tudomást róla?

– Igen, igen, semmibe vette.

Simon nyelt egyet.

– Ez is azt bizonyítja, ugye? – kérdezte baljósan. – Hogy mennyire kell vigyázni magadra.

Mily bölcs!, gondolta Andrew dühös megvetéssel. Mily mélyenszántó! Tehát Barry Fairbrother hibája, hogy az agya széthasadt. Te önelégült pöcs!, mondta gondolatban az apjának.

Simon az idősebbik fiára szegezte a kést. – Ja, jut eszembe. Ez itt állást fog szerezni magának. A ragyabunkó.

Ruth megdöbbenten elfordult a férjétől, és a fiára nézett. Andrew pattanásai ónosan dagadtak ki vörösödő arcából. Mereven bámulta tálkájában a drapp kásává ázott gabonapelyhet.

– Ja! – folytatta Simon. – Csak kezdjen el pénzt keresni a lusta kis szarházi. Ha bagózni akar, fizesse a saját keresményéből. Nincs több zsebpénz.

– Andrew! – jajdult fel Ruth. – Csak nem…

– De mennyire hogy igen! Rajtakaptam a fáskamrában – vágott közbe Simon, és az arca maga volt a tömény rosszindulat.

– Andrew!

– Tőlünk nincs több pénz. Ha bagót akarsz, te vásárolod – közölte Simon.

– De hát azt mondtuk – siránkozott Ruth –, azt mondtuk, hogy a vizsgákig…

– Ahogy a matekját elkúrta, örülhetünk, ha egyáltalán szerez valamilyen minősítést. Beállhat jó előre a McDonald’sba, hogy legyen egy kis tapasztalata – mondta Simon. Felállt, a helyére tolta a székét, és kiélvezte Andrew lehorgasztott fejének, sötét, pattanásos arcélének látványát. – Mert mi ugyan nem álljuk a pótvizsgáidat, haver. Most vagy soha.

– Ó, Simon! – mondta szemrehányóan Ruth.

– Mi van?

Simon két dübörgő lépést tett a felesége felé. Ruth a mosogatóig hőkölt vissza. Paul kezéből kiesett a rózsaszín műanyag hajkefe.

– Én nem fogom fizetni a kis tróger mocskos szokásait! Ezt a pofátlanságot, hogy ott füstöljön az én kurva fáskamrámban!

Az „én” szónál Simon a mellére csapott. Ruth megrándult a tompa puffanástól.

– Mikor én voltam annyi idős, mint ez a pattanásos kis szarjankó, én már hazaadtam a fizetésemet! Ha bagót akar, fizetheti a magáéból, igaz? Igaz!?

Olyan közel tolta az arcát az asszonyéhoz, hogy húsz centi se választotta el őket.

– Igen, Simon – felelte nagyon halkan Ruth.

Andrew-nak a rettegéstől öklömnyire szorult össze a gyomra. Még tíz napja sincs, hogy fogadalmat tett magának. Ilyen hamar eljött a pillanat? De az apja otthagyta az anyját, és kivonult a konyhából a tornácra. Ruth, Andrew és Paul olyan mozdulatlanok voltak, mintha ígéretet tettek volna Simonnak, hogy meg se pisszennek a távollétében.

– Tankoltál? – ordított vissza Simon, mint mindig, ha az asszony éjszakás volt.

– Igen! – kiáltotta Ruth, próbálva úgy tenni, mintha mi sem történt volna.

Zörgött és csapódott a bejárati ajtó.

Ruth a teáskannával matatott, miközben kivárt, hogy az érzelmi hullámok csillapodjanak és a hangulat normalizálódjon. Csak akkor szólalt meg, amikor Andrew indult volna fogat mosni.

– Aggódik érted, Andrew. Az egészségedért.

Lófaszt aggódik az az állat.

Ám hangosan azt mondta az anyjának: – Ja. Persze.

III

Az Örökzöld Karéj, az 1930-as évekből maradt földszintes családi házak holdsarlója két percre volt a pagfordi főtértől. A harminchatos szám alatt, az utca legrégebben bérelt házában Shirley Mollison a párnáinak támaszkodva kortyolta a teát, amelyet a férje hozott be neki. A kép, amely a ruhásszekrény tükrös ajtajából nézett vissza rá, elmosódott volt, részben azért, mert Shirley nem viselt szemüveget, részben a rózsás függönyök miatt, amelyek puha derengéssé szűrték a fényt. Ettől a hízelgő, ködös megvilágítástól olyan lett a gödröcskés rózsaszín-fehér arc a rövid ezüstös haj keretében, akár egy angyalé.

A hálószoba épp akkora volt, hogy elférjen benne Shirley szimpla és Howard dupla ágya. Olyanok voltak szorosan egymás mellé tolva, mint a kétpetéjű ikrek. Howardé, amelyben a matrac még őrizte a testlenyomatot, üres volt. A zuhany halk suhogása és mormolása behallatszott Shirley-hez, aki rózsás tükörképével átellenben élvezte a hírt, amelytől még mindig úgy habzott a levegő, mint pezsgőben a buborékok.

Barry Fairbrother meghalt. Elpatkolt. Kidőlt a sorból. Egyetlen országos horderejű esemény, háború, tőzsdekrach, terrortámadás sem lobbanthatta volna föl Shirley-ben azt az áhítatot, azt a mohó érdeklődést és azokat a lázas spekulációkat, amelyek jelenleg buzogtak benne.

Gyűlölte Barry Fairbrothert. Shirley és a férje, akik általában egyek voltak barátságban és utálatban, ebben a kérdésben kissé eltértek. Howard időnként elismerte, hogy mulattatja a szakállas kisember, aki oly fáradhatatlanul szembeszegül vele a pagfordi tanácsterem összekaristolt hosszú asztalának másik oldaláról, de Shirley nem választotta el a politikát a magánélettől. Barry akadályozta Howardot a küldetésében, és ez Shirley esküdt ellenségévé tette.

Lángoló ellenszenvének a férje iránti lojalitás volt a legfőbb, de nem az egyetlen oka. Emberismerő ösztönei egyetlen területre voltak behangolva, akár a kábítószerek kiszimatolására idomított kutyáé. Ugrásra kész éberséggel lesett a leereszkedés minden jelére, amelynek bűzét rég kiszimatolta Barry Fairbrotheren és a tanácsbeli puszipajtásain. A Fairbrotherek feltételezik, hogy az egyetemi diplomájuk miatt különbek és a véleményük is fontosabb a Howard- és Shirley-félékénél. Nohát, ma kapott egy csúnya pofont a pökhendiségük. Fairbrother hirtelen halála is igazolja az ő régóta vallott véleményét, hogy képzeljenek Fairbrother és a követői akármit, mégis alantasabb és gyengébb fajból jöttek, mint az ő férje, akinek – számos más erénye mellett – hét éve még egy szívrohamot is sikerült túlélnie!

(Shirley egyetlen pillanatra sem hitte el, hogy az ő Howardja meghalhat, még akkor sem, amikor a műtőben volt. Howard jelenléte olyan természetesen hozzátartozott Shirley világához, akár a napfény és az oxigén. Ezt el is mondta később, amikor a barátok és a szomszédok csodálatos túlélésekről beszéltek, és hogy mekkora szerencse, hogy ilyen közel van a yarvili szívsebészet, és milyen borzasztó aggodalom lehetett ez Shirley-nek.

– Tudtam, hogy túl fogja élni – közölte zavartalan derűvel Shirley. – Nem kételkedtem benne.

És Howard itt is van, a szokásos harsogó jó egészségben, Fairbrother pedig a hullaházban kiterítve. Ez is azt bizonyítja.)

Ebben a korai, emelkedett hangulatban Shirley-nek eszébe jutott a nap, amelyen Miles fia megszületett. Évekkel ezelőtt pontosan így ült az ágyban, a kórterem ablakán beözönlő napfényben, kezében egy csésze teával, amelyet valaki más főzött neki, és várta, hogy behozzák szopni az ő gyönyörű, újszülött pici fiát. Élet és halál, mindkettő a felfokozott lét és a saját felmagasztalt fontosságának pillanata. Barry Fairbrother váratlan elmúlásának híre úgy feküdt az ölében, akár egy kövér újszülött, hogy irigyen körülnyeldekelje az összes ismerős, és ő lesz a forrás, a kútfő, mert ő tudta meg elsőnek, vagy majdnem elsőnek a hírt.

Semmi sem látszott a bensőjében habzó és gyöngyöző élvezetből, amikor Howard visszajött a szobába. Csak kicserélték egymással a hirtelen halálhoz illő szavakat, azután Howard elment zuhanyozni. Shirley persze tudta, hogy miközben úgy tologatják egymásnak a szokásos szavakat és mondatokat, mint golyókat a számológépen, Howard is olyan részeg az elragadtatástól, akárcsak ő, de ezt kimondani, amikor a halálhír még ki se hűlt a levegőben, annyi lett volna, mint pucéran táncolva trágárságokat kurjongatni, márpedig Howard és Shirley mindig viselték az illem láthatatlan leplét, amelyet sosem vetettek le.

Újabb örvendetes gondolat jutott az eszébe. Letette a csészét és a kistányért az éjjeliszekrényre, kibújt az ágyból, fölvette a köntösét, orrára biggyesztette a szemüvegét, elkocogott a folyosón a fürdőszoba ajtajáig, és bekopogtatott.

– Howard?

Kérdő hang felelt a zuhany kitartó suhogásából.

– Szerinted nem kellene föltenni valamit a weboldalra? Fairbrotherről.

– Jó ötlet! – kiáltott ki Howard az ajtón keresztül, egy pillanatnyi töprengés után. – Kiváló ötlet!

Így hát Shirley elsietett a dolgozószobába. Valamikor ez volt a családi ház legkisebb hálószobája, a lányuké, Patriciáé, aki rég elköltözött Londonba, és itthon ritkán emlegették.

Shirley mérhetetlenül büszke volt internetes szakértelmére. Tíz éve átjárt Yarvilba az esti iskolába, ahol ő volt az egyik legidősebb és leglassúbb növendék. De csak azért is kitartott, mert mindenképpen ő akart lenni a Pagfordi Városi Tanács izgalmas, új weboldalának adminisztrátora. Belogolt, és lehívta a tanács honlapját.

Olyan simán jött a rövid közlemény, mintha maguk az ujjai fogalmaznák:

Barry Fairbrother tanácsnok

Mély fájdalommal tudatjuk, hogy Barry Fairbrother tanácsnok elhalálozott. Őszinte részvétünket fejezzük ki családjának ezekben a nehéz órákban.

Gondosan átolvasta, rákattintott a küldésre, és figyelte, ahogy a közlemény megjelenik az üzenőfalon.

A királynő félárbocra engedtette a lobogót a Buckingham-palota előtt, amikor Diana hercegnő meghalt. Őfelsége nagyon különleges helyet foglalt el Shirley lelki életében. Megszemlélte a közleményt a weboldalon. Elégedett volt, és örült, hogy helyesen járt el. De hát, aki a legjobbtól tanul…

Elnavigált a városi tanács portáljáról a kedvenc orvosi weboldalára, ahol aprólékos gonddal begépelte a keresőbe az „agy” és a „halál” szavakat.

Számtalan találat volt. Shirley végiggörgette a lehetőségeket, szelíd tekintete föl-alá járt, találgatta, hogy e több esetben kiejthetetlen gyilkos állapotok melyikének köszönheti mostani boldogságát. Kórházi önkéntes volt, egész jó kis tudásra tett szert, amióta dolgozni kezdett a Délnyugati Közkórházban, alkalmanként diagnosztizálta is a barátnőit.

De ma reggel nem összpontosíthatott a hosszú szavakra és tünetekre; gondolatai elszökdécseltek a hír terjesztéséhez. Magában máris összeállította és átdolgozta a telefonszámok listáját. Aubrey és Julia tudják vajon? Engedi-e Howard, hogy ő mondja el Maureennak, vagy ezt az örömöt megtartja magának?

Olyan mérhetetlenül izgalmas volt!

IV

Andrew Price becsukta a kis fehér ház bejárati ajtaját, és követte öccsét a dértől csikorgó, meredek kerti ösvényen, amely a sövénybe illesztett jeges vasajtóhoz és a mögötte levő keskeny úthoz vezetett. Egyetlen pillantást sem pazaroltak az alattuk feltáruló, ismerős panorámára, a pici Pagford városkára a mélyedésben a három domb között, amelyeknek egyikét a tizenkettedik századi apátság romjai koronázták. Keskeny folyó kígyózott a domb tövében és a városon át, egy kőből épült játék híd alatt. A testvérek olyan unalmasnak találták a jelenetet, mint egy háttérfüggönyt. Andrew utálta, hogy amikor a család nagy ritkán vendégeket fogadott, az apja úgy viselkedett, mintha ő tervezte és építette volna az egész tájképet. Andrew nemrég úgy döntött, hogy jobban szeretne aszfaltra, betört ablakokra és falfirkákra kitekinteni. Londonról és jelentős életről álmodott.

A testvérek lecammogtak a sarokig, ahol a dűlő az országúttal találkozott. Andrew benyúlt a sövénybe, rövid ideig kotorászott, azután előhúzott egy fél doboz Benson&Hedgest meg egy kissé nyirkos gyufásdobozt. Többszöri meddő próbálkozás után – a gyufák feje szétmorzsálódott a húzástól – sikerült rágyújtania. Kétszer-háromszor tüdőzhette le a füstöt, amikor a csendet az iskolabusz berregése törte meg. Andrew óvatosan kipöccintette a cigarettából a parazsat, majd visszadugta a megkezdett szálat a csomagba.

A busz kétharmadig megtelt, mire odaért a széptetői kanyarhoz, mert addigra végigjárta a félreeső tanyákat és házakat. A testvérek – szokásuk szerint – most sem ültek egymás mellé, mindketten elfoglaltak egy-egy dupla ülést, és elfordulva kibámultak az ablakon, mialatt a busz berregve zötyögött lefelé Pagfordba.

Az ő dombjuk lábánál volt egy ház, amely egy ék alakú kertben állt. A négy Fairbrother gyerek általában a kapu előtt várakozott, de ma senki sem volt ott. A függönyöket összehúzták. Andrew azon tűnődött, hogy vajon szokás-e sötétben ülni, ha valaki meghal.

Pár hete smárolt egyet Niamh Fairbrotherrel, Barry egyik ikerlányával az iskolai nagyteremben rendezett diszkóban. Utána Niamh egy darabig gusztustalanul tapadt rá. Andrew szülei csak felületesen ismerték Fairbrotheréket: Simonnak és Ruth-nak alig voltak barátaik, de mintha bírták volna Barryt, aki a Pagfordban még megmaradt egyetlen bank cseppnyi fiókját igazgatta. Fairbrother neve gyakran szóba került olyan dolgokkal kapcsolatban, mint a helyi tanács, a városházi színielőadások, a parókiai terepfutás. Ezek a dolgok nem érdekelték Andrew-t, és a szülei is tartózkodtak tőlük, kivéve az alkalmilag vállalt védnökséget vagy tombolajegy-árusítást.

Ahogy a busz balra kanyarodott, hogy ledöcögjön a Templom soron az ereszkedő grádicsokba rendezett, nagy viktoriánus házak között, Andrew megengedett magának egy kis álmodozást arról, hogy az apja holtan esik össze, mert lepuffantja egy láthatatlan orvlövész. Elképzelte magát, ahogy paskolgatja zokogó anyja hátát, miközben felhívja a temetkezési vállalkozót. Cigaretta lóg a szájában, miközben megrendeli a legolcsóbb koporsót.

A Templom sor alján felszállt Jaswant, Sukhvinder és Rajpal, a három Jawanda. Andrew körültekintően olyan ülést választott, amely előtt volt egy üres hely, és imádkozott, hogy Sukhvinder eléje üljön; nem a szépsége miatt (Mócsing, Andrew legjobb barátja csak CséHának hívta, ami a Csöcsösharcsa rövidítése), hanem mert ő olyan gyakran ült Sukhvinder mellé. Lehet, hogy ma reggel különösen erős volt a telepatikus ösztöne, bár az is lehet, hogy nem: Sukhvinder mindenesetre a fiú előtti ülésre szavazott. Az ujjongó Andrew vakon meredt a koszos ablakra, és szorosabban ölelte magához a hátizsákját, hogy elrejtse a merevedését, amelyet a zötyögés okozott.

Várakozása minden egyes döccenéssel és fújtatással nőtt, miközben a nehézkes jármű átfurakodott a keskeny utcákon, kifordult az éles kanyarban a kisváros főterére, és megközelítette az ő utcájának sarkát.

Andrew-ban még egyetlen lány sem keltett ehhez fogható érdeklődést. Nemrég érkezett; elég fura dolog iskolát váltani ilyenkor, a tavaszi félévben, az általános érettségi előtt. Gaiának hívták, és ez éppen illett hozzá, mert Andrew még sosem hallotta ezt a nevet, így Gaia mindenben tökéletesen új volt. Úgy sétált föl a buszra az egyik reggelen, mint egy sallangtalan jelenés a fenséges magaslatokról, amelyekig csak a természet elérhet, és két sorral a fiú előtt foglalt helyet, aki megigézve bámulta vállának és tarkójának tökéletességét.

Hosszú, laza, rézvörös hullámokban leomló haja épp a lapockacsontja alatt ért véget, hibátlanul egyenes, rövid, keskeny orra érvényre juttatta halvány ajkának kihívó teltségét; egymástól távol ülő szeme olyan zöldpettyes barna volt a sűrű pillák között, mint a ranett-alma héja. Andrew sosem látta kisminkelve, és egyetlen pattanás vagy makula sem csúfította el a bőrét. Arca a tökéletes szimmetria és a szokatlan arányok szintézise volt, Andrew órákig el tudta volna bámulni, keresve a bűvölet forrásának helyét. A múlt héten volt egy dupla biológiaórájuk, amelyen, hála az asztalok és a fejek isteni elrendezésének, szinte folytonosan nézhette őt. Később, szobájának biztonságában (miután egy maszturbálást követően fél óra hosszat bámulta a falat) azt írta: „A szépség egyenlő a mértannal.” Azonnal eltépte a papírt, és hülyének érezte magát, valahányszor eszébe jutott, de akkor is volt ebben valami. Az ő nagyszerűségét az adta, hogy addig hangolták miniatűr igazításokkal egy mintára, amíg létre nem jött a lélegzetelállító harmónia.

Most már bármelyik percben itt lehet, és ha a szögletes és duzzogó Sukhvinder mellé ül, amit elég gyakran megtett, elég közel lesz Andrew-hoz, hogy érezze rajta a nikotinszagot. A fiú szerette nézni, ahogy az élettelen dolgok reagálnak az ő testére, szerette nézni, ahogy az ülés egy kicsit lesüllyed, amint ő ráejti a súlyát, és ahogy az a rőtarany sörény rákunkorodik a támla tetején az acélrúdra.

A buszvezető lassított. Andrew elfordította arcát az ajtótól, és úgy tett, mint aki elmerül a szemlélődésben; majd akkor pillant körül, ha a lány fölszáll, mintha csak most eszmélt volna rá, hogy megálltak, és a szemébe néz, esetleg bólint. Várta az ajtónyitás hangját, de a motor halk lüktetését nem törte meg az ismerős csikorgás és puffanás.

Andrew körülnézett, de csak a rövid, elnyűtt kis Remény utcát látta, amelyet apró sorházak szegélyeztek. A buszvezető oldalra hajolt, ellenőrizve, hogy nem jön-e a lány. Andrew szólni akart, hogy várjon, mert a múlt héten is az volt, hogy Gaia kirobbant az egyik ilyen kis házból, és végigszáguldott a járdán (nyugodtan bámulhatta, mert mindenki bámulta), és futásának látványa órákra lefoglalta Andrew gondolatait, de a sofőr eltekerte a nagy kormányt, és a busz ismét elindult. Andrew folytatta a piszkos ablak tanulmányozását, és fájt a szíve meg a heréje.

V

A Remény utcai kis sorházakban valamikor munkások laktak. Gavin Hughes lassan és különös gonddal borotválkozott a tízes számú ház fürdőszobájában. Olyan szőke volt, a szakálla pedig olyan gyér, hogy bőven elég lett volna hetente kétszer borotválkoznia, de itt a fagyos és némileg piszkos fürdőszoba kínálta az egyetlen menedéket. Ha elpiszmoghat itt nyolcig, elhiszik neki, hogy haladéktalanul indulnia kell a munkába. Rettegett, hogy beszélgetnie kell Kayjel.

Tegnap este csupán viszonyuk leghosszasabb és legleleményesebb közösülésének kezdeményezésével sikerült megúsznia a diskurzust. Kay azonnal és aggasztó lelkesedéssel reagált: pattogott pózból pózba, felhúzta erős, vaskos lábát, tekergőzött, mint az a szláv akrobata, akire olajbarna bőrével és nagyon rövid, sötét hajával annyira hasonlított. Gavin megkésve kapott észbe, hogy a nő olyan dolgok szótlan megvallását látja ebben a rendhagyó intenzitásban, amelyeket ő semmiképpen sem akart kimondani. Kay mohón csókolta; viszonyuk kezdetén Gavin erotikusnak találta a beható, nedves csókokat, de most bizonytalan viszolygást keltettek benne. Jól elnyújtotta az utat a csúcshoz; borzadása attól, amit ő maga kezdett el, folytonosan fenyegette erekcióját. De még ez is ellene dolgozott, mert Kay a műértő bravúrjának vette az ő szokatlan kitartását.

Amikor végre túl lettek rajta, Kay hozzábújt a sötétben, és egy darabig simogatta a haját. Gavin nyomorúságosan bámult a semmibe, annak tudatában, hogy akaratlanul szorosabbra húzta a köteléket, amelyet bágyadtan próbált meglazítani. Kay úgy aludt el az ócska rugóktól dudoros matracon, hogy Gavin nem húzhatta ki alóla az egyik karját, és a nyirkos lepedő kellemetlenül ráragadt a combjára. Hogy miért nincs benne annyi bátorság, mint egy striciben! Akkor most elszelelhetne, hogy sose jöjjön vissza.

Kay fürdőszobája penésztől és dohos szivacsoktól szaglott. A kis fürdőkád oldalán szőrszálak tapadtak. A falról hámlott a festék.

– Ráférne egy kis csinosítgatás – mondta Kay.

Gavin óvakodott felajánlani a segítségét. Pajzsa és talizmánja volt minden, amit nem mondott el Kaynek; gondolatban felfűzte ezeket, és morzsolgatta őket, akár az olvasót. Sosem ejtette ki a „szerelem” szót. Sosem beszélt házasságról. Sosem kérte a nőtől, hogy költözzön Pagfordba. Mégis itt volt, és ettől Gavin valamilyen módon felelősnek érezte magát.

Arca visszabámult rá a homályos tükörből. Lilás árnyék volt a szeme alatt, vékony szálú, szőke haja gyérült. A mennyezeti csupasz villanykörte kórbonctani kegyetlenséggel világította meg az erőtlen kecskearcot.

Harmincnégy vagyok, gondolta Gavin, és legalább negyvennek látszom.

Fölemelte a borotvát, és óvatosan lenyeste kiálló ádámcsutkája két oldaláról a két szőke, vastag szőrszálat.

Ököllel verték a fürdőszoba ajtaját. Gavin keze megcsúszott, vékony nyakából vér csöpögött tiszta fehér ingére.

– A fiúd még mindig bent van a fürdőszobában, én pedig el fogok késni! – üvöltötte egy dühös női hang.

– Már végeztem! – kiáltott Gavin.

Fájt a vágás, de kit érdekel? Itt a testre szabott kifogás: Most nézd meg, mit csináltam magammal a lányod miatt! Haza kell mennem, inget kell váltanom munka előtt! Csaknem könnyű szívvel kapta le zakóját és nyakkendőjét az ajtóba ütött kampóról, majd elhúzta a reteszt.

Gaia becsörtetett mellette, bevágta maga után az ajtót, csattanva bereteszelte. A parányi lépcsőpihenőn, ahol harapni lehetett az égett gumi kellemetlen szagát, Gavinnek eszébe jutott az ágytámla éjszakai kótogása a falon, az olcsó fenyődeszka ágy nyikorgása, Kay nyögdécselése és horkantásai. Olykor könnyű volt megfeledkezni róla, hogy a lánya is itt van a házban.

Leügetett a lépcsőn, amelyen nem volt szőnyeg. Kay említette, hogy majd lecsiszolja és kifényesíti, de Gavin nem hitte el, hogy valaha is sort kerítene rá: a londoni lakása is kopott volt és elhanyagolt. Meggyőződése szerint a nő arra számított, hogy hamarosan odaköltözik hozzá, de ő azt nem engedi, az az utolsó mentsvára, ott, ha kell, megveti a lábát, és egy tapodtat sem hátrál.

– Mit csináltál magaddal? – visította Kay a véres ing láttán. Az olcsó skarlát kimonót viselte, amely nem tetszett Gavinnek, de hozzá éppen illett.

– Gaia rávágott az ajtóra, és összerezzentem. Haza kell mennem átöltözni.

– Ó, de hát már készítettem neked reggelit! – mondta sietve a nő.

Gavin most értette meg, hogy az égett gumi tulajdonképpen odakozmált rántotta, sápkóros tojásból.

– Nem maradhatok, Kay. Muszáj inget váltanom, mert korán…

A nő már kanalazta is a tányérokba az összeállt masszát.

– Öt perc, ötöt csak maradhatsz…

Gavin zakójának zsebében fölberregett a mobil. Elővette, és közben azon töprengett, lenne-e bátorsága megjátszani, hogy sürgős hívás.

– Uramisten! – mondta őszinte iszonyattal.

– Mi baj?

– Barry! Barry Fairbrother! Meg… A kurva életbe… meghalt! Miles üzente. Uramisten! A kurva életbe!

Kay letette a fakanalat.

– Ki az a Barry Fairbrother?

– Vele fallabdázom. Még csak negyvennégy! Uramisten!

Ismét elolvasta az SMS-t. Kay értetlenül figyelte. Tudta, hogy Miles az, Gavin társa az ügyvédi irodában, bár őt sosem ismertették össze vele, ám Barry Fairbrother csak egy név volt számára.

Mennydörgés hallatszott a lépcsőről. Gaia rohant lefelé.

– Tojás – állapította meg a konyhaajtóban. – Minden reggel tojás. Hát nem! És hála neki – bősz pillantást vetett Gavin tarkójára –, valószínűleg lekéstem azt a rohadt buszt!

– Kevesebb ideig kellett volna fésülködni! – ordította Kay tovatűnő leánya után, aki nem válaszolt, csak végigcsörtetett a folyosón, a táskájával csapkodva a falakat, majd bevágta maga után az ajtót.

– Kay, mennem kell – mondta Gavin.

– De figyelj már, mindent idekészítettem, igazán ehetnél, mi-előtt…

– Át kell öltöznöm. Ó, a fenébe, hiszen én csináltam Barry végrendeletét, azt is elő kell keresnem! Nem, ne haragudj, mennem kell. Ezt nem hiszem el! – tette hozzá, ismét átolvasva Miles SMS-ét. – Ezt nem bírom elhinni! Hiszen csak csütörtökön fallabdáztunk! Én nem… Jézusom!

Egy ember meghalt, Kay itt semmit se mondhatott úgy, hogy ne ő legyen a hibás. Gavin futó csókot lehelt a nő hideg szájára, majd végigsietett a sötét, keskeny folyosón.

– Jössz még…?

– Majd hívlak! – kiáltotta Gavin, úgy téve, mintha nem hallotta volna a kérdést.

Sietve keresztülvágott az úton az autójához, nyeldekelte a csípős, hideg levegőt, gondolatban úgy szorongatva Barry halálát, mint egy fiola illékony folyadékot, amelyet nem mer fölrázni. Amikor bekapcsolta a gyújtást, elképzelte Barry ikerlányait, ahogy az emeletes ágyukon hasalnak és sírnak. Így látta őket, amint fekszenek egymás fölött és nintendóznak, amint elment a szobájuk ajtaja előtt az utolsó alkalommal, amikor náluk vacsorázott.

Fairbrotherék voltak a legszeretőbb házaspár, akikkel valaha is találkozott. Nem eszik a házuknál soha többé! Mindig mondogatta Barrynek, milyen szerencsés. Hát mégse volt annyira szerencsés.

Valaki közeledett a járdán. Gavin pánikba esett, hogy Gaia lesz az, talán ordítani akar vele, vagy követeli, hogy most már vigye el ő, ezért túlságos lendülettel tolatott, és nekiment a mögötte álló autónak, Kay ócska Vauxhall Corsájának. A gyalogos egy vonalba ért a kocsi ablakával, ahol kiderült róla, hogy csont és bőr, sántikáló öregasszony, mamuszban. Gavin körbetekerte a kormányt, és kinyomakodott az útra. Gyorsítás közben belenézett a tükörbe, és látta, amint Gaia visszamegy Kay házába.

Nehezen bírt levegőt szivattyúzni a tüdejébe, mert görcsös csomó volt a mellében. Csak most fogta fel, hogy Barry Fairbrother volt a legjobb barátja.

VI

Az iskolabusz megérkezett a Parlaghoz, az elterpeszkedő lakótelephez Yarvil peremén. Piszkosszürke házak, némelyiken festékszóróval felvitt monogramok és trágárságok, itt-ott egy bedeszkázott ablak, tányérantennák, elvadult fű – egyik sem volt a dértől csillogó pagfordi romos apátságnál érdemesebb Andrew huzamos figyelmére. Valaha izgalmas és félelmes volt a Parlag, de a megszokás régóta köznapivá koptatta.

A járdákon nyüzsögtek az iskolába tartó gyerekek és kamaszok, sokan a hideg ellenére is egy szál pólóban. Andrew kiszúrta Krystal Weedont, aki fogalom volt, és disznó viccek tárgya. Hahotázva riszálta magát egy vegyes összetételű kamaszcsoportban. Két fülében számos karika hintázott, és tangájának zsinórja kilátszott a csípőjére csúsztatott melegítőalsóból. Andrew még az általános iskolából ismerte Krystalt, aki a fiú zsenge korának legszínesebb emlékeiben szerepelt. Csúfolták a neve miatt,{1} de ahelyett, hogy sírt volna, mint ahogy ilyenkor a legtöbb kislány teszi, az ötéves Krystal vette a lapot, vihogni kezdett, és azt visította: „Weed-on! Krystal weed-on!”, azzal letolta a bugyiját az osztály kellős közepén, és úgy tett, mintha pisilne. Andrew máig őrizte a csupasz rózsaszín szeméremajkak emlékét – tisztára olyan volt, mint egy váratlan ajándék –, és arra is emlékezett, ahogy a lángvörös arcú Miss Oates gyorsan kitereli Krystalt az osztályból.

Tizenkét éves korukra, már a középiskolában Krystal volt az évfolyam legfejlettebb lánya. Szokása volt hosszan téblábolni az osztályterem hátuljában, ahonnan elvileg a matektesztlapokat kellett elhozni, majd kitöltés után kicserélni őket újakra. Hogyan kezdődött, arról Andrew-nak (aki szokása szerint az utolsók között oldotta meg a tesztet) fogalma sem volt, de amikor odaért a terem hátuljába, ahol a szekrények tetején akkurátus rendben sorakoztak a tesztlapokkal tömött műanyag dobozok, azt látta, hogy Rob Calder és Mark Richards felváltva szorongatják Krystal mellét. A fiúk többsége felvillanyozottan bámulta őket, arcukat derékszögbe állított tankönyvük mögé rejtve a tanár elől, míg a zömmel pipacspiros arcú lányok úgy tettek, mintha semmit sem látnának. Andrew rádöbbent, hogy a fiúk fele már kivette a részét a dologból, és most azt várják tőle, hogy ő is vegye ki a magáét. Akarta is, meg nem is. Nem Krystal mellétől félt, hanem szégyentelen, kihívó pillantásától, attól félt, hogy rosszul fogja csinálni. Amikor a réveteg és mafla Mr. Simmonds végre fölnézett, és azt mondta: „Krystal, mit piszmogsz ott az örökkévalóságig, vegyél már ki egy tesztlapot, és ülj le!”, Andrew-nak már majdnem sikerült elélveznie.

Noha régóta más-más csoportba osztották be őket, még mindig ugyanabba az osztályba tartoztak, így Andrew tudta, hogy Krystal hol bejár, de gyakrabban nem jár be, és úgyszólván örökösen baj van vele. Rettenthetetlen volt, akárcsak azok a fiúk, akik házilag készült tetoválásokkal, felrepedt szájjal, cigarettázva jöttek iskolába, ahol könnyű szexről, drogozásról és rendőrségi balhékról sztoriztak.

A Winterdown Középiskola, éppen belül a yarvili városhatáron, nagy, rút, háromemeletes épület volt. Külsejét ablakokkal tagolt, türkizkékre festett panelek alkották. Ahogy a busz ajtaja nyikorogva kinyílt, Andrew csatlakozott a fekete blézeres-pulóveres tömeghez, amely a parkolón keresztül hömpölygött az iskola két bejárata felé. Már éppen bepréselte volna magát a kétszárnyú ajtó résébe, amikor észrevett egy érkező Nissan Micrát, és félreállt, hogy megvárja a legjobb barátját.

Dagi, Dagadt, Dagadék, Dromedár, Vali, Valér, Pacal, Mócsing: az iskolában Stuart Wallnak volt a legtöbb csúfneve. Hétmérföldes lépései, girhessége, sárga, keskeny arca, túlméretezett füle és örökösen elgyötört képe is elég jellegzetes volt, de igazából a maró humora, a tárgyilagossága és a szenvtelensége különítette el a többiektől. Valahogyan sikerült leválnia mindenről, ami kevésbé ellenálló jellemről árulkodott volna, egy vállrándítással elintézve a szégyent, hogy egy népszerűtlen, kifigurázott igazgatóhelyettes az apja és egy lompos, túlsúlyos nevelési tanácsadó az anyja. Mindenekelőtt és kizárólag önmaga volt: Mócsing, az iskola nevezetessége és védjegye, akinek a viccein röhögtek még a parlagiak is, és – mivel Mócsing olyan hidegen és kegyetlenül viszonozta a gúnyolódást – ritkán vették maguknak a fáradságot, hogy hergeljék a felmenői miatt.

Mócsing tökéletesen megőrizte az önuralmát még ma reggel is, amikor nemcsak hogy az anyjával együtt kellett kikászálódnia a Nissanból a szülő nélküli szabadságban hömpölygő hordák szeme láttára, de ráadásul ott volt az apja is, pedig egyébként külön szokott érkezni az iskolába. Andrew Krystal Weedonra és a tangamadzagjára gondolt, miközben Mócsing odacaplatott hozzá.

– Minden oké, Arf? – kérdezte.

– Szia, Mócsing!

Együtt olvadtak bele a tömegbe, vállukra vetett hátizsákjukkal képen csapva az alacsonyabb kölyköket, hogy kihasítsanak maguknak egy kis helyet az áramlatban.

– Bokszos sírt – közölte Mócsing, miközben mentek fölfelé a hemzsegő lépcsőn.

– Mija?

– Barry Fairbrother az este feldobta a talpát.

– Ja, hallottam – mondta Andrew.

Mócsing azzal a sunyi, gunyoros pillantással mérte végig, amit akkor használt, ha valakik megjátszották, hogy többet tudnak annál, amit tudnak, ha megjátszották magukat, hogy többek annál, akik.

– Anyu ott volt a kórházban, amikor bevitték – magyarázott ingerülten Andrew. – Ott dolgozik, emlékszel?

– Ja, persze – mondta Mócsing, akiről elmúlt a sunyiság. – Szóval, tudod, hogy puszihaverok voltak Bokszossal. És most Bokszos fogja bejelenteni. Ami nem jó, Arf.

A lépcső tetején elváltak, ki-ki ment az osztályába. Andrew osztályának többsége már a teremben tartózkodott, az asztalokon ültek, a lábukkal harangoztak, az oldalsó szekrényeknek támaszkodtak. Táskák a székek alatt. Hétfőn reggel mindig hangosabb és fesztelenebb volt a szokásosnál a beszélgetés, mert az iskolagyűlés azt jelentette, hogy át lehet menni a szabad ég alatt a sportcsarnokba. Osztályfőnökük az íróasztalánál ült, és kipipálta a belépőket. Sose fárasztotta magát szabályos névsorolvasással; ez is azok közé az apró trükkjei közé tartozott, amelyekkel be akarta hízelegni magát az osztálynál, amely meg is vetette emiatt.

Krystal akkor érkezett, amikor gyűlésre csengettek. – Itt vagyok, miss! – ordított be az ajtón, és már lódult is tovább. A többiek egyfolytában karattyolva követték. Andrew-t és Mócsingot, akik találkoztak a lépcső tetején, az áradat kisodorta a hátsó ajtón a nagy, szürke, aszfaltos udvarra.

A sportcsarnoknak izzadság- és tornacipőszaga volt; a sivár, meszelt falak visszhangzottak az ezerkétszáz tizenéves mohó kerepelésétől. A padlót érdes, csukaszürke, meglehetősen mocskos szőnyeg takarta, amelyen eltérő színű vonalak jelölték a tollaslabda-, a tenisz-, a hoki- és a futballpályát. Az anyag csúnyán tudta szúrni az elesők csupasz lábát, de azoknak, akiknek a padlón kellett végigülniük az iskolagyűlést, mégis kellemesebb volt a csupasz deszkánál. Andrew-nak és Mócsingnak kijárt a terem hátuljában az ötödikeseknek és a hatodikosoknak fenntartott csővázas műanyag székek megtiszteltetése.

Elöl ócska deszkapulpitus állt a diákokkal szemközt. Amellett ült Mrs. Shawcross, az igazgatónő. Mócsing apja, „Bokszos” Colin Wall odament hozzá, és elfoglalta a helyét. A kopaszodó, magas homlokú, hórihorgas embernek hihetetlenül jól utánozható járása volt, mert olyan görcsösen kimerevítette a karját, hogy a szükségesnél nagyobb zökkenésekkel mozgott. Mindenki Bokszosnak hívta, mert mániákusan vigyázott a rendre az irodája előtti rekeszekben. Meghatározott helye volt a nyilvántartásoknak, amelyekbe bejegyezték a hiányzókat, míg más dokumentumok a saját különleges részlegükbe kerültek. „A megfelelő bokszba tedd, Ailsa!” „Kevin, told beljebb, így ki fog esni a bokszból!” „Ne lépj rá, lányom! Vedd föl, add ide, ennek a bokszban a helye!”

Az összes többi tanár fakknak hívta a rekeszeket, a közvélemény szerint azért, hogy elhatárolják magukat Bokszostól.

– Gyerünk, gyerünk! – sürgette Mr. Meacher, a politechnikatanár Andrew-t és Mócsingot, akik üresen hagytak egy széket maguk és Kevin Cooper között.

Bokszos beállt a pulpitus mögé. A diákok nem csendesedtek el olyan gyorsan, ahogy az igazgatónőnél tették volna. Abban a pillanatban, amikor az utolsó hang is elhalt, jobboldalt kinyílt az egyik kétszárnyú ajtó, és bevonult Gaia.

Körülnézett a csarnokban (Andrew megengedte magának, hogy bámulja, mert a fél terem őt bámulta; későn jött, ismeretlen volt, gyönyörű volt, és úgyis csak Bokszos beszélt), majd gyorsan, de nem túlzottan sietve (mert neki is volt annyi önuralma, mint Mócsingnak) megkerülte hátulról a hallgatóságot. Andrew nem fordulhatott utána, hogy figyelje, ám fülzúgató erővel tudatosodott benne, hogy amikor leültek Mócsinggal, szabadon maradt mellette egy hely.

Könnyű, gyors léptek közeledését hallotta, és aztán ott volt Ő, leült mellé Ő! Meglökte Andrew székét, teste hozzáért a fiúéhoz. Leheletnyi parfüm csapta meg Andrew orrát. Egész bal oldala égett a lány közelségének tudatától, és hálás volt, mert a bal orcája, amelyet Gaia felé fordított, kevésbé volt pattanásos a jobbnál. Sose volt még ilyen közel a lányhoz, azon töprengett, merjen-e ránézni, merje-e jelezni, hogy fölismerte, de azonnal el is döntötte, hogy túl sokáig bénázott, most már késő ahhoz, hogy természetesen csinálhassa.

A bal halántékát vakargatta, hogy eltakarja az arcát, és elfordította a szemgolyóját, hogy lepillanthasson a lány kezére, amely lazán összekulcsolva hevert Gaia ölében. A körme rövid volt, tiszta, festetlen. Az egyik kisujján sima ezüstgyűrűt viselt.

Mócsing diszkréten megmozdította a könyökét, és oldalba bökte Andrew-t.

– Végül – mondta Bokszos, és Andrew rájött, hogy ezt a szót már kétszer hallotta tőle, és a csarnokban némasággá keményedett a csönd, megszűnt minden fészkelődés, a levegő merev a kíváncsiságtól, a derűtől és a szorongástól.

– Végül – ismételte Bokszos, és a hangja fegyelmezhetetlenül megbicsaklott – egy nagyon… egy nagyon szomorú bejelentést kell tennem. Mr. Barry Fairbrother, aki rendkívül sirek… siker… sikeres női evezőscsapatunkat edzette az utóbbi két évben, meg…

Elnémult, végighúzta a kezét a szemén.

– …halt.

Bokszos Wall ott sírt mindenki előtt; dudoros kopasz feje a mellére csuklott. Hápogás és kuncogás fodrozta egyidejűleg a figyelő tömeget, számos arc fordult az isteni flegmával üldögélő Mócsing felé, akin látszott talán némi gúny, egyébként nem mutatkozott megrendültnek.

– …meghalt… – zokogta Bokszos; az igazgatónő bosszúsan felállt.

– …meghalt… tegnap este.

Valaki sikkantott egyet valahol a széksorok közepén, a terem hátuljában.

– Ki nevetett? – mennydörögte Bokszos. A levegő sercegett a kéjes feszültségtől. – HOGY MERÉSZELSZ? Melyik lány nevetett, ki volt az?

Mr. Meacher már föl is pattant, és dühösen mutogatott valakire a sor közepén, pontosan Andrew és Mócsing mögött; Andrew székét ismét meglökték, mert Gaia hátrafordult az ülésen, hogy ő is bámuljon, mint mindenki. Andrew-nak minden izma megfeszült; érezte, ahogyan Gaia teste őfelé ível. Ha most a másik irányba fordulna, a melle hozzáérne.

– Ki nevetett? – ismételte meg Bokszos a kérdést, és nevetséges módon lábujjhegyre emelkedett, mintha onnan, ahol áll, fölfedezhetné az elkövetőt. A tátogó Meacher lázasan mutogatott az illetőre, akit hibáztatni lehet.

– Ki az, Mr. Meacher? – ordította Bokszos.

Meachernek mintha nem akaródzott volna megmondania; még mindig nem bírhatta rá a bűnöst, hogy álljon fel, de miután aggasztó jelek arra mutattak, hogy Bokszos mindjárt otthagyja a pulpitust, személyes nyomozás céljából, a lángvörös arcú Krystal Weedon felpattant, és kifelé kezdett nyomakodni a sorból.

– Az iskolagyűlés után haladéktalanul jelentkezel az irodámban! – üvöltötte Bokszos. – Szégyen-gyalázat, hogy valakiben ennyire ne legyen tisztelet! Tűnj el a szemem elől!

Ám Krystal megtorpant a sor végén, beintett Bokszosnak, és azt visította: – NEM IS CSINÁLTAM SEMMIT, FASZKALAP!

Mint a vulkán, úgy tört ki az izgatott karattyolás és vihogás. A tanárok hasztalanul próbálták elfojtani a zsivajt. Egy-kettő fölemelkedett a székéről, azt remélve, hogy osztályaik megszeppennek, és helyreáll a rend.

– Csend legyen! – ordította az igazgatónő, és rögtön csend is lett ismét a csarnokban, sutyorgó, izgő-mozgó, robbanékony csend. Mócsing mereven bámult maga elé. Most az egyszer erőltetett volt a közönye, és a bőre is egy árnyalattal sötétebb lett.

Andrew érezte, hogy Gaia visszasüllyed a székébe. Összeszedte a bátorságát, balra nézett és vigyorgott. Gaia visszamosolygott rá.

VII

Bár a pagfordi fűszer-csemege csak fél tízkor nyitott, Howard Mollison korán érkezett. Irgalmatlanul elhízott hatvannégy éves korára. Elöl olyan mélyre lógott a hasáról a szalonnalebeny, hogy a legtöbben az első találkozásnál azonnal a péniszére gondoltak, találgatva, mikor látta utoljára, hogyan mossa, hogy sikerül végrehajtania vele bármit is. Egyrészt azért, mert a külseje ilyesfajta gondolati láncolatokat indított be, másrészt azért, mert nagyon értett a froclizáshoz. Howardnak szinte egyenlő mértékben sikerült nyugtalanítani és lefegyverezni az embereket, így azok az első alkalommal szinte mindig többet vásároltak, mint amennyit eredetileg akartak. Egyfolytában fecsegett munka közben, míg egyik rövid ujjú keze sima mozdulatokkal húzogatta a hússzeletelőt, amelyből hártyavékony sonkaszeletek hullottak a celofánra, kerek kék szeme mindig készen állt a kacsintásra, tokája rázkódott a bizalmaskodó nevetéstől.

Howard kitalált magának egy munkajelmezt: felgyűrt ujjú fehér ing, merev sötétzöld kanavászkötény, kordbársony nadrág és szarvasvadászsapka, rajta pisztrángozó műlegyek. Ha a sapka jó vicc volt is valaha, rég megszűnt annak lenni. Howard minden reggel mosolytalan precizitással igazította el sűrű, göndör, szürke fürtjein, a személyzeti mosdó apró tükre előtt.

Howardnak kifogyhatatlan örömet jelentett a reggeli nyitás. Szeretett járkálni a boltban, amikor csak a hűtők halk zümmögése hallatszott, élvezte, hogy mindent ő kelthet életre: ő kapcsolja fel a villanyt, húzza fel a redőnyöket, ő nyitja fel a hűtőpult fedelét, amely a halvány zöldesszürke articsóka, az ónixfekete olajbogyó, a zöldfűszeres olajban rubin csikóhalként pöndörödő szárított paradicsom kincseit rejti.

Ám ma reggel türelmetlenség elegyedett az örömhöz. Üzlettársa, Maureen máris késett, és Mileshoz hasonlóan Howard is attól félt, hogy valaki más elhappolja előle a szenzáció közlésének lehetőségét, mert Maureennak nem volt mobilja.

Megállt a frissen kialakított boltívnél a delikátesz és a régi cipőbolt között, amelyből hamarosan Pagford legújabb kávéháza lesz, és ellenőrizte az ipari vastagságú, átlátszó plasztikfüggönyt, amely megakadályozta, hogy a csemegék beporosodjanak. Terveik szerint húsvét előtt akarták megnyitni a kávéházat, hogy legyen idő odavonzani West Countryba{2} a turistákat, akiknek a kedvéért Howard minden évben helyi almaborral, sajttal és aratókoszorúkkal töltötte fel a kirakatot.

Mögötte csilingelt a csengő. Howard megfordult. Foltozott, megerősített szíve hevesen dobogott az izgalomtól.

Maureen kicsi, görnyedt hátú, hatvankét éves asszony volt, Howard előző üzlettársának özvegye. Görbesége miatt sokkal vénebbnek látszott a koránál, pedig több módon is kapaszkodott a fiatalságba: hollófeketére festette a haját, élénk színeket viselt, oktalanul magas tűsarkúban dülöngélt, amelyet a boltban cserélt le Scholl papucsra.

– Jó reggelt, Mo! – üdvözölte Howard.

Semmiképpen sem akarta kapkodással elrontani a bejelentést, ám hamarosan esedékesek a vásárlók, neki pedig sok mondanivalója van.

– Hallottad, mi újság?

Maureen kérdőn ráncolta a homlokát.

– Barry Fairbrother meghalt.

Maureennak leesett az álla.

– Nem! Hogy?

Howard megkocogtatta a halántékát.

– Valami kiment. Itt. Miles ott volt, látott mindent. A golfklub parkolójában.

– Nem! – ismételte Maureen.

– Halott az már, mint a kő – mondta Howard, mintha a halálnak fokozatai lennének, és az a fajta, amiben Barry Fairbrother kimúlt, különösen hitvány lenne.

Maureen jajveresre rúzsozott szája ernyedten lefittyedt. Keresztet vetett. A katolikussága mindig egy festői ecsetvonással gazdagította az ilyen pillanatokat.

– Miles ott volt? – károgta. Howard hallotta a láncdohányos mély hangban a minden apró részletre kiterjedő érdeklődést.

– Nem tennéd fel a teát, Mo?

Legalább pár perccel megnyújthatja a szenvedését. Maureennak annyira sürgős volt visszajönnie, hogy leforrázta a teavízzel a kezét. Föltelepedtek egymás mellé a magas zsámolyokra, amelyeket Howard az üresjáratokhoz állított be, és miközben Maureen az olajbogyó mellől kimarkolt jéggel hűtötte a kezét, végigcsócsálták a tragédia elcsépelt vetületeit: az özvegyet („odalesz, csak Barryért élt”), a gyerekeket („négy tizenéves, micsoda teher apa nélkül”), a halott viszonylagos fiatalságát („nem sokkal volt idősebb Milesnál, ugye?”), és aztán végre-valahára megérkeztek az igazi startkőhöz, amihez képest minden csak céltalan kitérő volt.

– Most mi lesz? – kérdezte mohón Maureen.

– Hát – mondta Howard. – Nohát. Mert ez itt a kérdés, ugye. Itt van most nekünk egy átmeneti üresedés, Mo, és ez mindent eldönthet.

– Van egy mi…? – kérdezte Maureen megriadva, hogy hátha elszalasztott valami életbevágót.

– Átmeneti üresedés – ismételte Howard. – Olyankor mondják, amikor egy tanácsnoki tisztség megüresedik haláleset miatt. Ez a hivatalos neve – magyarázta tanárosan.

Howard volt a városi tanács elnöke, Pagford Első Polgára. Az álláshoz járt egy aranyozott-zománcozott hivatali lánc, amely jelenleg a Shirley és Howard beépített ruhásszekrényének aljában kialakított parányi széfben pihent. Ha Pagford járás megkapná a kerületi rangot, rögtön nevezhetné magát polgármesternek, habár így is az, minden szempontból. Shirley ezt egyértelműen tisztázta a tanács honlapján, ahol férjének az Első Polgár nyakláncával ékes, pirospozsgásan mosolygó képe alatt azt lehetett olvasni, hogy Howard szívesen fogad meghívásokat a helység polgári és üzleti rendezvényeire. Alig pár hete osztotta ki a biciklistaokleveleket a helyi általános iskolában.

Howard a teáját iszogatta, és mosolygott, hogy csökkentse mondanivalója élét: – Fairbrother azért egy köcsög volt, Mo. Nagyon köcsög tudott lenni.

– Ó, tudom én azt – értett vele egyet Maureen. – Tudom.

– Ezt mindenképpen le kellett volna rendeznem vele, ha életben marad. Kérdezd csak meg Shirley-t. Alattomos köcsög tudott lenni.

– Ó, tudom én azt.

– Hát, majd meglátjuk. Meglátjuk. Ezzel most vége kell legyen a dolognak. Bár megjegyzem, bizonyosan nem akartam így győzni – tette hozzá mély sóhajjal. – De ha Pagford érdekét nézzük… A közösség érdekét… akkor nem is olyan rossz…

Az órájára nézett.

– Mindjárt fél, Mo.

Sose nyitottak késve, sose zártak be idő előtt: az üzlet olyan szertartásosan és szabályosan működött, akár egy templom.

Maureen az ajtóhoz dülöngélt, hogy kinyisson és felhúzza a redőnyöket. Lassan, szeletekből állt össze a főtér az emelkedő rolók alatt: festői volt és ápolt, elsősorban azon tulajdonosok összehangolt erőfeszítéseinek köszönhetően, akiknek tulajdonai a térre néztek. Az ablakok virágládáiba, a függőkosarakba és a dézsákba minden évben közös megegyezéssel kiválasztott színeket ültettek. A tér túloldaláról a Fekete Ágyú (Anglia egyik legrégibb kocsmája) nézett szembe a Mollison és Lowe-val.

Howard ide-oda járkált az üzlet és a hátsó szoba között, hozta téglalap alakú, hosszú tálakon a drágakő-ragyogású citromszeletekkel és bogyós gyümölcsökkel ékesített, friss pástétomokat, amelyeket gondosan elhelyezett a pult üvege mögött. Kissé fújtatott, mire az utolsó pástétom is a helyére került, mert kifárasztotta, hogy már korán reggel ilyen sokat kellett beszélnie, úgyhogy egy kis időre megállt, és a háborús emlékművet nézte a tér közepén.

Pagford ezen a reggelen is olyan bájos volt, mint mindig. Howard egy pillanatra megízlelte a létezés mennyei mámorát, a saját létezéséét és a városét, amelyhez meglátása szerint úgy hozzátartozott, akár egy dobogó szív. Ő azért volt itt, hogy mindent magába szívjon – a fényes fekete padokat, a piros és bordó virágokat, a kőkereszt tetejét megaranyozó napfényt –, Barry Fairbrother pedig elment. Nehéz volt nem megérezni egy magasabb rendű tervet annak a valaminek a váratlan átrendeződésében, amelyet Howard olyannak látott, akár a csatateret, ahol Barry és ő oly sokáig néztek farkasszemet.

– Howard – szólt élesen Maureen. – Howard!

Egy nő sietett át a téren: vékony, fekete hajú, barna bőrű asszony, esőkabátban. Járás közben mogorván bámulta csizmás lábát.

– Gondolod, hogy…? Hallotta? – súgta Maureen.

– Nem tudom – felelte Howard.

Maureennak, akinek eddig nem volt ideje átcserélni a cipőjét Scholl papucsra, kevés híján kibicsaklott az egyik bokája, olyan sebesen hátrált vissza a kirakatoktól, majd iszkolt be a pult mögé. Howard beállt a pénztárgéphez, lassan, méltóságteljesen, mint egy állását elfoglaló géppuskás.

A csengő csilingelt, és dr. Parminder Jawanda változatlanul helytelenítő arccal belökte a delikátesz ajtaját. Nem vett tudomást se Howardról, se Maureenról, ment egyenesen az olajok polcához. Maureen tekintete a güzüegérre leső héja rezzenetlen, feszült figyelmével követte.

– Jó reggelt! – mondta Howard, amikor Parminder odajött a pulthoz egy palack olajjal.

– Jó reggelt!

Dr. Parminder ritkán nézett a szemébe, úgy a tanácsüléseken, mint a tanácsházán kívül. Howardot mindig mulattatta, hogy a nő képtelen palástolni az ellenszenvét. Ettől ő kedélyes, kimondhatatlanul gáláns és udvarias lett.

– Ma nem dolgozunk?

– Nem – felelte Parminder a táskájában kotorászva.

Maureen nem bírta tovább.

– Borzasztó hírem van – kezdte rekedt-repedt hangján. – Barry Fairbrotherről.

– Ühüm – mondta Parminder, ám aztán: – Mi?

– Barry Fairbrotherről – ismételte Maureen.

– Mi van vele?

Még mindig erős birminghami kiejtéssel beszélt, pedig már tizenhat éve élt Pagfordban. Két szemöldöke között a mély, függőleges árok az örök szigorúság, olykor a harag, máskor az összpontosítás látszatával ruházta fel.

– Meghalt – felelte Maureen, éhesen vizslatva a komor arcot. – Tegnap este. Pont most hallottam Howardtól.

Parminder megmerevedett, keze megállt a táskában. Azután egy lapos pillantást vetett Howardra.

– Összeesett és meghalt a golfklub parkolójában – mondta Howard. – Miles ott volt, végignézte.

Eltelt néhány másodperc.

– Ez valami vicc? – kérdezte Parminder kemény, éles hangon.

– Dehogy vicc! – felelte Maureen, kiélvezve a saját felháborodását. – Ki csinálna ilyesmiből viccet?

Parminder lecsapta az olajat a pult üvegtetejére, majd kivonult az üzletből.

– Még ilyet! – mondta Maureen a helytelenítés eksztázisában. – Ez valami vicc? Hát nem tündéri?

– A sokk – felelte a bölcs Howard, figyelve, ahogy Parminder a lobogó esőkabátjában keresztülvág fordított irányban a téren. – Nos, ez őt ugyanúgy fel fogja dúlni, mint az özvegyet. Megjegyzem – tette hozzá, lustán vakargatva a hasa szalonnáját, amely gyakran viszketett –, érdekelne, mit fog…

Félbehagyta a mondatot, de nem is kellett befejeznie. Maureen pontosan tudta, mire céloz. Miközben figyelték, ahogy Jawanda tanácsnok eltűnik a sarkon túl, mindketten az átmeneti üresedésre gondoltak, és nem űrt láttak, hanem egy bűvész cilinderét színültig lehetőségekkel.

VIII

Az Ódon Paplak az utolsó és legelőkelőbb ház volt a Templom soron. Legalul állt egy nagy sarokkertben, a Mihály arkangyal és a Mindenszentek templommal átellenben.

Parmindernek, aki futva tette meg az utolsó métereket, vacakolnia kellett egy kicsit az akadozó zárral, hogy bejuthasson a házba. Addig úgysem hiszi el, amíg nem hallja valaki mástól, akárkitől… de a konyhában már csengett is baljóslatúan a telefon.

– Tessék.

– Itt Vikram.

Parminder férje szívsebész volt. Yarvilban, a Délnyugati Közkórházban dolgozott, és általában sosem telefonált a munkából. Parminder olyan szorosan markolta a kagylót, hogy fájtak az ujjai.

– Csak véletlenül hallottam. Aneurizmának tűnik. Megkértem Huw Jeffriest, hogy hozza előbbre a boncolást. Jobb lesz Marynek, ha tudja, mi volt az. Máris boncolhatják.

– Igen – suttogta Parminder.

– Tessa Wall ott volt – mondta a férje. – Hívd föl Tessát.

– Igen – felelte Parminder. – Jó.

De miután letette a kagylót, csak lesüllyedt az egyik konyhai székre, és ujjait a szájához szorítva bámult ki a hátsó kertre, amelyből semmit sem látott.

Minden széttörött. Az, hogy még itt van minden – a falak, a székek, a gyerekek képei a falakon –, nem számít. Egyetlen pillanat alatt szétrobbant, majd ismét összeállt minden atomja, és egyszerűen nevetséges, hogy állandónak, tömörnek látszik, hiszen már egy érintéstől széthullana, mert foszlós, vékony fátyollá változott hirtelen a világ.

Nem bírta fegyelmezni a gondolatait, mert azok is összetörtek. Véletlenszerűen bukkantak fel az emlékcserepek, mielőtt visszapörögtek a semmibe: az a tánc Barryvel a szilveszteri bulin Walléknál és az oktondi beszélgetés, miközben eljött a tanács legutóbbi üléséről.

– A házadnak tehénformája van – mondta Parminder.

– Tehénformája? Az meg mit jelent?

– Elöl keskenyebb, hátul szélesebb. Ami szerencsét jelent. Viszont hármas útkereszteződésre néz. Az balszerencse.

– Patthelyzet – mondta Barry.

A fejében már akkor veszedelmesen felfúvódhatott az ér, és ezt egyikük sem tudta.

Parminder vakon bement a konyhából a sötét nappaliba, amelyre örök homály borult, nem az időjárás, hanem az előkert toronymagas erdeifenyője miatt. Parminder gyűlölte azt a fát, de ő is, Vikram is tisztában volt vele, hogy a szomszédok hisztiznének, ha kivágatnák.

Nem bírt lecsillapodni. Keresztülvágott az előszobán, utána visszament a konyhába, ahol megragadta a telefont, és felhívta Tessa Wallt, aki nem vette föl. Nyilván dolgozik. Parminder reszketve visszaült a konyhai székbe.

Oly nagy és oly vad volt a gyásza, hogy rettegett tőle, mint egy gonosz fenevadtól, amely kirobbant a padlódeszka alól. Barry, a kicsi, szakállas Barry, az ő barátja, a szövetségese.

Pontosan olyan volt, mint amikor az apja halt meg. Tizenöt éves volt, és arra jöttek vissza a városból, hogy az apja arccal lefelé hever a pázsiton, mellette a fűnyíró, tarkója izzik a forró napfényben. Parminder gyűlölte a hirtelen halált. Őt megnyugtatta a hosszú sorvadás lehetősége, amelytől oly sokan félnek. Van idő elrendezni, megszervezni a dolgokat. Van idő a búcsúra.

Még mindig a szájához szorította a kezét. Nának guru{3} komoly, kedves arcát bámulta a parafa üzenőtáblán.

(Vikram nem szerette a képet.

– Az meg mit keres ott?

– Nekem tetszik – felelte dacosan Parminder.)

Barry meghalt.

Iszonyúan szeretett volna sírni, de magába fojtotta, olyan indulattal, amelyet az anyja mindig helytelenített, különösen az apja virrasztásán, amikor Parminder nővérei és a nagynénik meg az unokatestvérek versenyt jajveszékeltek és verték a mellüket. „És még te voltál a kedvence!” Ám Parminder szorosan bezárta el nem sírt könnyeit magába, ahol alkímiai transzmutáción mehettek át, mert időnként a harag lávaömléseiként zúdultak vissza a külvilágba a gyerekeire és a recepciósokra.

Még mindig látta Howardot és Maureent, ahogy állnak a pult mögött, az egyik behemót, a másik nyiszlett, és Parminder képzeletében valahonnan a magasból közölték vele, hogy a barátja meghalt. Olyan erővel tört fel belőle a düh és a gyűlölet, hogy szinte örült nekik. Most boldogok. Azt hiszik, hogy most majd győznek.

Ismét felugrott, visszasietett a nappaliba, és levette a legfelső polcról a legújabb szent könyvet, a Szaincsi{4} egyik kötetét. Találomra felnyitotta, és nem is csodálkozott olvasás közben, hogy úgy érzi, mintha a saját romos arcát nézné egy tükörben:

Ó, lélek, mély, sötét verem a világ. Veti hálóját minden oldalról a Halál.

IX

A Winterdown Középiskolában a könyvtárból nyílt a tanácsadói szoba. Nem voltak ablakai, és egyetlen neoncső világított benne.

Tessa Wall főtanácsadó, egyben az igazgatóhelyettes felesége a fáradtságtól zsibbadtan lépett be fél tízkor a szobába, kezében egy csésze erős neszkávéval, amit a tanáriból hozott. Széles és jelentéktelen arcú, alacsony, köpcös asszony volt, aki maga vágta szürkülő haját – a gorombán nyírott frufru sokszor enyhén féloldalasra sikerült –, kézműves jellegű ruhákat viselt, és a fából meg gyöngyből készült ékszereket kedvelte. A mai hosszú szoknyát, amit kendervászonból varrhattak, formátlan, vastag, borsózöld kardigánnal kombinálta. Tessa úgyszólván sosem nézte meg magát állótükörben, és bojkottálta azokat az üzleteket, ahol ez elkerülhetetlen volt.

Azzal próbálta enyhíteni a tanácsadószoba hasonlóságát egy börtöncelláéhoz, hogy felrajzszögezte a falra az egyetemista éveiből maradt, szivárványos nepáli függönyt, amelyen élénksárga hold és nap ontott stilizáltan hullámzó sugarakat. A csupasz fal többi részét különböző poszterek takarták, amelyek vagy az önbizalom erősítéséhez adtak hasznos tippeket, vagy telefonszámokat kínáltak, ahol névtelenül lehet segítséget kérni különböző egészségügyi és érzelmi problémákra. Az igazgatónő, amikor utoljára ellátogatott a tanácsadói szobába, kissé gúnyos megjegyzést tett a poszterekre: – Látom, ha minden más kudarcot vall, még mindig hívhatják a ChildLine-t – mutatott a legfeltűnőbb plakátra.

Tessa fojtott nyögéssel lesüllyedt a székébe, lecsatolta a karóráját, amely szorította, és elhelyezte az íróasztalon a változatos jegyzetek és nyomtatványok mellett. Nem hitte, hogy ma tarthatná magát az előzetes programhoz; még abban is kételkedett, hogy Krystal Weedon egyáltalán megjelenik-e. Krystal gyakran távozott az iskolából, ha felidegesítették, felmérgesítették vagy elunta magát. Időnként lefülelték a kapun belül, és kezénél-lábánál fogva hozták vissza, miközben ő ordított és káromkodott; máskor sikeresen meglógott a rabságból, és napokig kerülte az iskolát. Tíz perccel múlt fél tizenegy, a csengő szólt, és Tessa várt.

Krystal tíz ötvenegykor rontott be az ajtón, amelyet bevágott maga után. Lezöttyent Tessával szemben, karját keresztbe fonta dús keblén, olcsó fülbevalója himbálódzott.

– Megmondhassa a férjinek – szólt remegő hangon –, hogy én kurvára nem röhögtem, értve?

– Kérlek, Krystal, ne káromkodj – mondta Tessa.

– Én nem röhögtem, értve? – visította Krystal.

A könyvtárba dossziékkal a kezében bejött egy csoport hatodikos. Belestek az ajtó üveglapján, az egyik elvigyorodott, amikor meglátta Krystal tarkóját. Tessa felállt, és leengedte az ablak rolettáját, azután visszaült a helyére a hold és a nap előtt.

– Jól van, Krystal. Miért nem mondod el, mi történt?

– …a maga férje mondott valamit Mister Fairbrotherről, ugyi, és én nem hallottam aztat, hogy mit mondott, úgyhogy Nikki megmonta, oszt én kurvára…

– Krystal!

– …nem bírtam elhinni, ugyi, és ordítottam, de sose nem röhögtem! Soha, a kurva életbe…

– Krystal…

– Nem röhögtem, oké? – üvöltötte Krystal, szorosan összefonva a karját és a lábát.

– Oké, Krystal.

Tessa hozzászokott azoknak a diákoknak a dühöngéséhez, akikkel a leggyakrabban találkozott a tanácsadáson. Sokukból hiányzott a legelemibb morál: hazudtak, illetlenül viselkedtek, rutinszerűen csaltak, ám ha alaptalanul vádolták meg őket, határtalan és őszinte haragra gerjedtek. Tessa ebben a mostaniban mintha szívből jövő felháborodást érzett volna, az ellentétét annak a szintetikus válfajnak, amelynek Krystal a mestere volt. Mindenesetre neki nem annyira a jókedv, inkább a bánat és a megrendülés hangjának tűnt az iskolagyűlésen hallatott rikoltás, és eltelt félelemmel, amikor Colin a nyilvánosság előtt ezt a hangot nevetéssel azonosította.

– Vótam Bokszosnál…

– Krystal…

– Montam a maga kurva férjinek…

– Krystal, utoljára kérlek, ne káromkodj…

– Megmontam neki, hogy én sose nem röhögtem! És mégis bezárt!

Könnyek csillogtak vastagon körülrajzolt szemében. Arca bazsarózsaszínre pirult, vadul meredt Tessára, készen rá, hogy elrohanjon, káromkodjon vagy Tessának is beintsen egyet. A pókhálóvékony bizalom, amelyet majdnem két éve szövögettek, pattanásig feszült közöttük.

– Hiszek neked, Krystal. Elhiszem, hogy nem nevettél, de akkor is kérlek, hogy ne káromkodj.

Krystal váratlanul dörgölni kezdte tömpe ujjaival a szemét, amelyen elmázolódott a festék. Tessa kivett az asztalfiókból egy marék papír zsebkendőt, és odanyújtotta a lánynak. Krystal elmarta, meg se köszönte, megnyomkodta vele a szemét, kifújta az orrát. A keze volt a legmegindítóbb része a hanyagul festett, széles, rövid körmeivel. Minden gesztusa olyan naiv és közvetlen volt, mint egy kisgyereké.

Tessa kivárta, hogy Krystal szortyogása lelassuljon, majd így szólt: – Látom, felzaklatott Mr. Fairbrother halála…

– Ja, fel – felelte Krystal elég agresszíven. – És?

Tessa váratlanul maga előtt látta Barryt, ahogy hallgatja ezt a párbeszédet. Látta bús mosolyát, és tisztán hallotta, amint azt mondja: „Eszem a szívét.” Hallgatta Krystal fészkelődését, lassan elszámolt tízig, kinyitotta a szemét. Krystal a karjait ugyanúgy keresztbe fonva, vörös arccal, kihívóan bámulta.

– Én is nagyon sajnálom Mr. Fairbrothert – mondta Tessa. – Régi barátunk volt. Mr. Wall is ezért van egy kicsit…

– Én megmontam, hogy én soha nem…

– Kérlek, Krystal, hadd fejezzem be. Mr. Wall ma nagyon fel van dúlva, és valószínűleg ezért… ezért értelmezte félre, amit tettél. Majd beszélek vele.

– Uccse változtassa meg aztat a kur…

– Krystal!

– Jó, nem fogja.

Rugdosta Tessa asztalának lábát, gyors ritmust vert ki rajta. Tessa elvette a könyökét az asztalról, hogy ne érezze a vibrálást, és azt mondta: – Beszélni fogok Mr. Wall-lal.

Hite szerint semleges arcot öltött, és várta, hogy Krystal magához térjen. A lány bőszen hallgatott, rugdosta az asztal lábát, és nyeldekelt.

– Mi vót a baja Mr. Fairbrothernak? – kérdezte végül.

– Úgy hiszik, hogy megpattant az agyában egy artéria – mondta Tessa.

– Mér?

– Vele született gyengeség volt, amelyről nem tudott – magyarázta Tessa.

Tudta, hogy Krystal járatosabb a váratlan halál témájában, mint ő. Krystaléknál anyai ágon olyan gyakorisággal hullottak el idő előtt a családtagok, mintha valamilyen titkos háborút folytatnának, amelyről a világ többi részének nincsen tudomása. Krystal maga mesélte, hogy hatévesen ő találta meg egy ismeretlen fiatalember hulláját az anyja fürdőszobájában, aminek következtében sokadszor is elvették az anyjától, és Cath nagyira bízták. Cath nagyi olyan hatalmasra nőtt a Krystal gyerekkoráról szóló történetekben, mint egy megváltó és büntető anyaúristen.

– Na, ez be fog baszni a csapatnak – közölte Krystal.

– Nem, nem fog – felelte Tessa. – És ne káromkodj, Krystal, szépen kérlek.

– Be fog – mondta Krystal.

Tessa szeretett volna tiltakozni, de kimerültsége erősebb volt szándékánál. Krystalnak különben is igaza van, mondta az agyában egy különálló, józan rész. Az evezősnyolcasnak vége kell legyen. Barryn kívül senki sem vihette volna be semmiféle csapatba Krystal Weedont, és nem is tarthatta volna meg benne. Szótlanul ültek egy darabig, és Tessa nem talált szavakat, amelyek megváltoztathatták volna kettejük között a légkört. Borzongott, úgy érezte magát, mint akinek a húsát is lecsipkedték a csontjairól. Több mint huszonnégy órája nem aludt.

(Samantha Mollison este tízkor hívta fel a kórházból, pontosan akkor, amikor Tessa egy hosszú fürdő után kiszállt a kádból, hogy megnézze a BBC-híradót. Lázasan cibálta magára a ruháit, miközben Colin tagolatlan hangokat adott, és nekiment a bútoroknak. Felkiabáltak az emeletre a fiuknak, hogy hova mennek, aztán rohantak az autóhoz. Colin túl gyorsan hajtott Yarvilba, mintha visszahozhatná Barryt, ha rekordidő alatt teszi meg az utat. Előzd meg a valóságot, és ugrasd be, hogy visszarendezze magát.)

– Ha nem akar beszéni velem, akkor elmegyek – szólalt meg Krystal.

– Kérlek, Krystal, ne légy goromba – mondta Tessa. – Nagyon fáradt vagyok ma délelőtt. Mr. Wall és én az egész éjszakát a kórházban töltöttük Mr. Fairbrother feleségével. Jó barátaink.

(Mary szétesett, amikor meglátta Tessát. Ráborult, és ijesztően sivító jajveszékeléssel fúrta az arcát Tessa nyakába. Neki is éppen potyogni kezdtek a könnyei Mary keskeny hátára, amikor gondolatban tárgyilagosan megállapította, hogy ez az a hang, amit a hivatásos halottsiratók adnak. A filigrán test, amelyet oly gyakran irigyelt, most úgy vonaglott a karjaiban, mintha nem bírná viselni a rá mért gyászt.

Nem emlékezett, hogy Miles és Samantha mikor távozott. Nem ismerte túl jól őket. Feltételezhetően örültek, hogy elmehetnek.)

– Láttam a feleségit – mondta Krystal. – Szőke nő. Elgyött megnézni a versenyünket.

– Igen – mondta Tessa.

Krystal az ujjai hegyét rágcsálta.

– El akarta intézni, hogy beszéjjek a újságba – közölte váratlanul.

– Tessék? – kérdezte zavartan Tessa.

– Mr. Fairbrother. Hogy interjúvojjanak meg. Csak éngem.

Megjelent egyszer egy cikk a helyi lapban a winterdowni nyolcasról, amely első lett a kerületi versenyen. Krystal, aki rosszul olvasott, behozott egy példányt Tessa irodájába, és Tessa felolvasta neki a cikket, amelyet megtűzdelt az öröm és a csodálat kiáltásaival. Ez volt életének legboldogabb tanácsadása.

– Az evezés miatt akartak meginterjúvolni? – kérdezte. – Megint a csapat miatt?

– Nem – felelte Krystal. – Másér. – Majd: – Mikor lesz a temetés?

– Még nem tudjuk – válaszolta Tessa.

Krystal a körmét rágta. Tessa nem bírt összeszedni annyi energiát, hogy megtörje a rájuk kérgesedő hallgatást.

X

Barry halálának bejelentése a városi tanács weboldalán szinte meg sem borzolta az állóvizet. Pici kavics volt a viharzó óceánban. Ettől függetlenül a vonalak ezen a délelőttön a szokottnál jobban izzottak, és a keskeny járdákon apró fürtökbe összeverődött járókelők egyeztették sokkolt hangon információikat.

Ahogy terjedt a hír, különös átváltozás történt a Barry irodájában aláírt aktákkal és a hatalmas ismeretségi körnek küldött netes üzenetekkel, amelyek kezdtek a rengetegben odaveszett fiú nyomjelző kenyérmorzsáinak tragikumáig nemesedni. Az odafirkantott szignók, a pixelek, amelyeket immár örökre elnyugodott ujjak állítottak össze, felöltötték a zanzák kísértetmaszkját. Gavin máris viszolygott kissé barátja SMS-einek látványától, és az evezősnyolcas egyik lánya, aki már az iskolagyűlésről is sírva távozott, megtalált a hátizsákjában egy tesztlapot Barry aláírásával, és ettől kis híján hisztérikus rohamot kapott.

A Yarvil és vidéke huszonhárom éves újságírójának fogalma sem volt, hogy Barry egykori tevékeny agya már csak egy marék súlyos, szivacsos szövet egy fémtálcán a Délnyugati Közkórházban. Elolvasta az e-mailt, amit Barry küldött neki egy órával a halála előtt, azután felhívta mobilon, de senki sem vette föl. Barry telefonja, amelyet Mary kérésére kikapcsolt, mielőtt elindultak a golfklubba, némán pihent a konyhában a mikrohullámú sütő mellett, a többi személyes tárggyal együtt, amelyeket a kórház kiadott Marynek, hogy vigye haza. Senki sem érintette meg őket. Ezek az ismerős tárgyak – a kulcskarika, a telefon, a kopott, régi tárca – olyanoknak tűntek, mintha a halott ember részei lennének. Akár az ujjai, a tüdeje is lehettek volna.

Barry halálhíre széltében-hosszában elterjedt, küllőkben ágazva szét azokból, akik jelen voltak a kórházban. Még Yarvilban is tudtak róla, akik csak látásból, vagy hírből, vagy névről ismerték Barryt. A tények fokozatosan elvesztették a formájukat és az élességüket, bizonyos esetekben eltorzultak. Barry helyenként eltűnt halálának körülményei mögött, átváltozott puszta hányás- és húgygejzírré, egy rakás vonagló szerencsétlenséggé. Visszásnak, sőt visszataszítóan komikusnak tűnt, hogy egy ember épp a nett kis golfklubnál haljon ilyen mocskos halált.

Így történt, hogy Simon Price, aki az elsők között értesült Barry haláláról az otthonában, amely egy dombtetőről tekintett le Pagfordra, egy több kézen átment változattal találkozott a yarvili Harcourt-Walsh textilnyomóban, ahol azóta dolgozott, hogy otthagyta az iskolát. A hírt egy rágózó ifjú targoncakezelő hozta, aki az irodaajtónál ólálkodott, amikor Simon visszatért késő délután a mosdóból.

A fiú nem is azért jött, hogy Barryről beszéljen.

– Vóna az a dolog, amirűl monta, hogy érdekelné – motyogta, miután követte Simont az irodába, és bezárult mögöttük az ajtó. – Meg tunnám csinálni szerdán, ha még most is benne van.

– Egen? – kérdezte Simon, miközben visszaült az asztalához. – Mintha azt mondtad volna, hogy menetkész.

– Ja, aztat, de szerdánál elébb nem megy a begyűtés.

– Mennyit is mondtál?

– Nyócvan pénz. Kápé.

A fiú hevesen rágott. Simon hallotta nyálának szortyogását. A rágógumizás egyike volt a számos dolgoknak, amelyeket elvből utált.

– De tisztességes darab, igaz? – kérdezte. – Nem valami összegányolt szar?

– Egyenest a raktárbúl – mondta a fiú. Lábat váltott, és a vállát rángatta. – Igazi, még dobozolva.

– Akkor jó – mondta Simon. – Hozzad szerdán.

– Mi, ide? – A fiú a szemét forgatta. – Á, az nem megy, haver… Hun lakik?

– Pagfordban – mondta Simon.

– Hun Pagfordba?

Simon borzadása a lakcíme közlésétől a babonaság határát súrolta. Nemcsak utálta a látogatókat – akik betörtek a magánéletébe, és beszennyezhették a tulajdonát –, de úgy tekintette Széptetőt, mint egy szűztiszta világot, amely nem tartozik Yarvilhoz és a csörömpölő-csikorgó textilnyomógépekhez.

– Majd odamegyek, és elhozom munka után – mondta, elengedve a füle mellett a kérdést. – Hol tartod?

A fiú fancsali képet vágott. Simon fenyegetően meredt rá.

– Jó, de előre kell a kápé – húzta az időt a targoncakezelő.

– Megkapod a pénzt, mihelyt megkaptam az árut.

– Ez nem így működik, haver.

Simon attól félt, hogy meg fog fájdulni a feje. Nem szabadulhatott a rettenetes gondolattól, amit reggel ültetett el benne nemtörődöm felesége, hogy egy pici bomba évekig elketyeghet észrevétlenül az ember agyában. A gépek kitartó zakatolása-dübörgése az ajtón túl bizonyosan nem tesz jót; fáradhatatlan ágyúzásuk évek óta gyengítheti az érfalait.

– Na jó – morogta, és elfordult a székében, hogy kivegye a farzsebéből a pénztárcáját.

A fiú az asztalhoz lépett, és tartotta a markát.

– Nem a pagfordi golfpályáná’ lakik véletlen? – kérdezte, mialatt Simon leolvasta a markába a tízeseket. – Egy haverom ott vót fent a este, oszt látta, hogy egy tag feldobja a pacskert. Csak úgy taccsolt, oszt felborult, oszt rögtön meg is hótt a parkolóba.

– Ja, hallottam – mondta Simon, és megdörgölte az utolsó bankót az ujjai között, mielőtt átadta volna, nehogy már összeragadjon kettő.

– Egy simlis tanácsnok vót. A tag, aki meghótt. Jattot fogadott el. A Grays lefizette, hogy ők kaphassák a megbízásokat.

– Egen? – színlelt közönyt Simon, holott már lángolt benne az érdeklődés.

Barry Fairbrother! Nahát, ki hitte volna?

– Hát, majd keresem – mondta a fiú, elsüllyesztve a nyolcvan fontot a farzsebében. – Osztán elhozzuk szerdán.

Az iroda ajtaja becsukódott. Simon annyira el volt ragadtatva Barry Fairbrother korruptságának leleplezésétől, hogy még a fejfájásáról is megfeledkezett, amely tulajdonképpen nem is volt erősebb egy csípésnél. Barry Fairbrother, aki olyan szorgos és nyájas, olyan népszerű és vidám, és közben egész idő alatt kenőpénzeket zsebel be a Graystől!

Simont nem rázta meg annyira a hír, mint amennyire megrázta volna Barry szinte minden ismerősét, és nem is csökkentette a szemében Barry érdemét; ellenkezőleg, jobban tisztelte érte a halott embert. Akinek van egy csepp esze, az mind azon dolgozik titkon és kitartóan, hogy annyit kaparjon, amennyi csak jut. Simon tisztában volt ezzel. Vakon bámulta a táblázatkezelőt a képernyőjén, és ismét nem hallotta a gépek csikorgását a poros ablak mögött.

Az embernek, ha van családja, muszáj kilenctől ötig dolgozni, de Simon mindig tudta, hogy vannak más, jobb életek is; hogy a könnyű, gazdag élet úgy hintázik a feje fölött, mint egy jó kövérre tömött pi– ata{5}, amit feltörhetne, ha lenne elég hosszú botja, és tudná, mikor üssön. Simon gyerekesen hitt benne, hogy a világ többi része csak díszlet az ő egyéni drámájához, hogy az ő útján a végzet hinti el az intéseket és a támpontokat, és muszáj volt azt éreznie, hogy most egy égi jelre, mennyei kacsintásra méltatták.

A túlvilági tippek számos fantasztikusnak tűnő döntéshez vezettek már Simon életében. Évekkel ezelőtt, amikor még csak szerény tanonc volt a textilnyomó műhelyben egy állapotos feleséggel és egy olyan jelzáloggal, amelyet alig bírt törleszteni, száz fontot tett föl az országos versenyek Ruthie bébije nevű favoritjára, amely utolsó előttinek jött be. Röviddel azután, hogy megvásárolták Széptetőt, azt az ezerkétszáz fontot, amelyet Ruth szőnyegekre és függönyökre szeretett volna költeni, Simon befektette egy régi yarvili ismerőse, egy pitiáner vagány üzletébe, aki üdülési jogban utazott. Simon befektetése a társaság igazgatójával együtt változott kámforrá, de ő, bár őrjöngött, átkozódott és félig lerugdosta a kisebbik fiát a lépcsőn, mert az nem állt félre az útjából, nem tett feljelentést a rendőrségen. Tudott bizonyos szabálytalanságokról a társaság működésében, még mielőtt rájuk bízta a pénzét, és kínos kérdésekre számított.

Mindeme kalamajkák közepette azért voltak szerencsés húzások, működőképes umbuldák, kifizetődő megérzések, és Simon nagy jelentőséget tulajdonított nekik, amikor számadást készített: miattuk bízott rendületlenül a csillagokban, ezek erősítették a hitét, hogy a mindenség többet tartogat neki a szerény fizetségért nyugdíjig vagy holtig végzett munkánál, ami végül is olcsó játék, hülye gyerekeknek. Svindli és kiskapu, baksis és nyalás: mindenki ezt csinálja. Mint kiderült, még a kis Barry Fairbrother is.

Levegőtlen irodájából Simon Price éhesen bámult egy foghíjat a bennfentesek között, egy olyan helyet, ahol most csak csorog le a pénz egy üres székre, és nincsen senki, akinek az ölébe hullhatna.

(Régi szép idők)

Birtokháborítók

12.43 Ami a birtokháborítókat illeti (akik a birtokost birtokától önhatalommal megfosztják, vagy birtoklásában zavarják)…

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

I

Létszámához képest Pagford város tanácsa imponáló erőt képviselt. Havonta egyszer ülésezett egy szép viktoriánus gyülekezeti teremben, és évtizedeken át erélyesen és sikeresen megakadályozta, hogy költségvetését megnyirbálják, hatalmát csorbítsák, vagy beolvasszák valamiféle újsütetű, központosító hatóságba. Pagford büszkén tarthatta magát a yarvili kerületi tanács illetékességi körébe tartozó összes helyi tanács között a legkötekedőbbnek, a legnagyobb szájúnak és a legfüggetlenebbnek.

Vasárnap estig tizenhat helyi férfiból és nőből állt. Amíg a választók hajlamosak voltak feltételezni, hogy aki hivatalt akar a városi tanácsban, annak az esze is megvan hozzá, addig a tanácsnokok ellenjelölt nélkül jutottak stallumhoz.

Ám ebben a baráti alapon megválasztott testületben örökös polgárháború dúlt. Döntő szakaszához érkezett egy kérdés, amely hatvan-egynéhány éve okozott Pagfordban haragot és visszavonást, és a frakciók felsorakoztak két karizmatikus vezető mögé.

Hogy teljes mértékben megérthessük a vita tárgyát, pontosan kell ismernünk Pagford gyanakvásának és utálatának mértékét a tőle északra eső Yarvil város iránt.

Yarvil boltjai, üzemei, gyárai és a Délnyugati Közkórház biztosították a legtöbb munkahelyet a pagfordiaknak. A városka ifjúsága általában a yarvili mozikban és bárokban töltötte a szombat estét. Yarvilnak volt székesegyháza, több parkja, két óriási bevásárlóközpontja, és ezek egész kellemes programot kínáltak, ha a látogató betelt Pagford felsőbbrendű bájaival. De az igaz pagfordiak számára Yarvil így se volt több a szükséges rossznál. Állásfoglalásukat a Pargetter-apátság testesítette meg a magas dombtetőn, amely elzárta Yarvilt Pagford szeme elől, és abba a boldog illúzióba ringatta a pagfordiakat, hogy a város nem is ott van, ahol, hanem sok-sok kilométerrel odébb.

II

Úgy esett, hogy a Pargetter-domb egy másik helyet is eltakart a kisváros elől, de ez olyan hely volt, amelyet Pagford mindig a magáénak tekintett. Ez pedig a Sweetlove-udvarház volt, egy bűbájos, mézszínű, Anna királynő-stílusú vidéki kastély, amelyhez sokholdas park és szántóföld tartozott. Pagford határán belül terült el, félúton a városka és Yarvil között.

A kastély majdnem kétszáz éven át simán nemzedékről nemzedékre testálódott az arisztokrata Sweetlove családban, amíg az 1900-as évek elején ki nem halt a família. Mostanára a Sweetlove-ok és Pagford hosszú kapcsolatából nem maradt más, csak a legpompázatosabb síremlék a Mihály arkangyal és a Mindenszentek templomának temetőjében, továbbá címerek és monogramok elszórtan a helyi okmányokban és épületeken, hasonlóan a kihalt fajok lábnyomához és megkövesedett ürülékéhez.

Az utolsó Sweetlove-ok halála után az udvarház riasztó gyorsasággal csereberélte gazdáit. Pagfordban egyfolytában attól féltek, hogy egyszer majd holmi ingatlanfejlesztőé lesz, aki megcsonkítja a szeretett műemléket. Azután az 1950-es években megvásárolta egy Aubrey Fawley nevű ember. Fawley-ról rövidesen kitudódott, hogy tetemes magánvagyonnal bír, amelyet titokzatos úton-módon gyarapított a Cityben. Négy gyereke volt, szeretett volna megállapodni. Pagford helyeslését még szédítőbb magasságokba srófolta a gyorsan elterjedt hír, hogy Fawley oldalágon a Sweetlove-októl származik. Máris félig törzsökös helybélinek számított, aki természetszerűleg Pagforddal fog tartani, és nem Yarvillal. A vén Pagford hitte, hogy Aubrey Fawley eljövetele egy régi, bűvös korszak visszatérését jelenti. Fawley lesz a városka jóságos tündérkeresztapja, hasonlóan elődeihez, és majd kegyekkel és kecsekkel árasztja el a macskaköves utcákat.

Howard Mollison máig őrizte az emléket, amelyben az anyja azzal a hírrel rontott be Remény utcai házuk parányi konyhájába, hogy Aubrey-t kérték fel elnöknek a helyi virágkiállításon. Anyja futóbabja zsinórban három éven át nyerte el a fődíjat a zöldség kategóriában, és alig várta, hogy egy olyan ember kezéből vehesse át az ezüstözött virágvázát, akiben máris egy ódon románc hősét látta.

III

Ám ekkor a helyi legenda szerint leereszkedett a váratlan sötétség, amely a gonosz tündért kíséri.

Miközben Pagford azon ujjongott, hogy a Sweetlove-udvarház ilyen megbízható kezekbe került, Yarvil szorgalmasan épített déli határán egy városi lakótelepet, és Pagfordba eljutott az aggasztó hír, hogy az új utcák elfoglalnak valamennyit a területből, amely eddig elválasztotta a kisvárost a nagyvárostól.

Mindenki tudta, hogy a háború óta egyre növekvő igény mutatkozik olcsó lakásokra, ám a városka, amelynek figyelmét átmenetileg lekötötte Aubrey Fawley érkezése, azonnal zúgni kezdett a gyanakvástól. A folyó és a domb természetes határa, amely valamikor régen szavatolta Pagford szuverenitását, mintha összetöpörödött volna a vörös téglaházak szaporodásának sebességétől. Yarvil kitöltött minden talpalatnyi földet, ami az övé volt, és csak Pagford északi határán állt meg.

A városka megkönnyebbülten – és mint nemsokára kiderült, elhamarkodottan – felsóhajtott. A Cantermill lakótelep azonnal elégtelennek minősült a lakosság igényeinek kielégítésére, és Yarvil újabb gyarmatok után nézett.

Ekkor történt, hogy Aubrey Fawley (aki még mindig inkább mítosz, mint ember volt a pagfordiak számára) meghozta a döntést, amelynek hatvanévnyi ádáz gyűlölködés lett a következménye.

Mivel úgyse vette hasznát az új lakótelepen inneni, parlagon hagyott néhány mezejének, jó pénzért eladta őket a