Az elveszett flotta sorozatban

korábban megjelent:

RENDÍTHETETLEN

Jack Campbell

Vakmerő

Az elveszett flotta II.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John G. Hemry writing as Jack Campbell: The Lost Fleet: Fearless

Fordította: Tamás Gábor

Szaklektor: Sántha Gergely

Borítófestmény: Stephan Martiniere

Borítótipográfia és tördelés: Kühne Andrea

Copyright © John G. Hemry writing as Jack Campbell, 2007

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2017

Cover art © Stephan Martiniere

Hungarian Edition © Gabo, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-455-8

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Stanley Schmidtnek,

egy nagyszerű szerkesztőnek, nagyszerű írónak és igen tisztességes emberi lénynek.

Köszönet, amiért ennyi írónak segített, köztük nekem is,

hogy jobban végezzük a munkánkat.

És kétségem nincs afelől, hogy odaadása ellenére

Stan továbbra is elutasít majd minden olyasmit, amit neki küldök,

de nem üti meg az általa állított mércét.

S.-nek, mint mindig.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás vagyok a szerkesztőmnek, Anne Sowardsnak értékes támogatásáért és munkájáért, valamint az ügynökömnek, Joshua Blimesnak ihletett javaslataiért és segítségéért. Köszönöm továbbá Catherine Asarónak, Robert Chase-nek, J. G. (Huck) Huckenpöhlernek, Simcha Kuritzkynak, Michael La Violette-nak, Aly Parsonsnak, Bud Sparhawknak és Constance A. Warnernak javaslataikat, hozzászólásaikat és ajánlásaikat. Köszönöm Charles Petitnek az űrbeli harcérintkezéssel kapcsolatos javaslatait.

A fordító köszönetet mond Sántha Gergőnek a katonai szaknyelv hitelességének ellenőrzésével kapcsolatos segítségéért.

EGY

Hajók tűntek fel az űr sötétjében, rombolók és könnyűcirkálók rajai villantak elő a létezésbe, utánuk a nehézcirkálók csoportjai, majd a csatacirkálók és csatahajók, az emberi nem által valaha megalkotott leghalálosabb fegyverek hatalmas hordozóinak hajóosztályai jöttek. A messzeségben ragyogó fényszikra jelezte, hol a csillag, amelyet az emberek Szutrának neveztek el, s amely oly messze volt, hogy a közelében található világokon élők még közel öt órán át nem pillantják meg a szövetségi flotta érkeztét hírül hozó fényt.

A flotta, amely itt ugrott ki a rendes térbe, elképesztő erőt sugárzott, ahogy kötelékei a Szutra irányába suhantak. Lehetetlennek tűnt, hogy egy ennyire erős had bármitől is tarthatna. Ám a szövetségi flotta épp menekült, a létezéséért küzdött, és a Szindikátus Világok ellenséges területének mélyén található Szutra csupán szükség adta állomás volt a végső menedékig vezető úton.

– Jelentem, tíz fénypercnél szindikátusi könnyű hadihajókat érzékelünk. Tíz fokra lefelé és szél felé tartanak.

„Black Jack” John Geary flottakapitány, a Rendíthetetlen nevű szövetségi csatacirkáló hídján, a flotta parancsnokának székében ült. Pattanásig feszült izmai lassan ellazultak, ahogy egyértelmű lett, parancsnoki megérzése ismét helyesnek bizonyult. Vagy éppenséggel a szindikátusi flottaparancsnokok hibázták el a dolgot, ami ugyanolyan jó volt. Nem várta aknamező az ugrópontról kilépő flottát, és az idáig érzékelt ellenséges hadihajók nem jelentettek komoly fenyegetést rájuk.

Hajóira a legnagyobb veszély továbbra is a flottán belülről leselkedett.

Geary az elé vetített háromdimenziós kijelzést figyelte – várta, hogy a szövetségi flotta harcrendjének tetszetős sorai mikor bomlanak szét a szindikátusi hajók zűrzavaros üldözésére váltva, ahogy a fegyelem utat enged az áldozatok elpusztítása kínzó vágyának.

– Desjani kapitány asszony – szólította meg a Rendíthetetlen parancsnokát –, adja le a szindikátusi hadihajóknak az üzenetet, hogy haladéktalanul adják meg magukat!

– Értettem. – Tanya Desjani mostanra megtanulta, hogy magában tartsa a véleményét Geary olyasféle ódivatú és (a modern kori gondolkodás számára) lágyszívű elképzelései kapcsán, amilyen például a megadás lehetőségének biztosítása könnyedén megsemmisíthető ellenséges erők számára.

Lassanként kiderítette, hogy Desjani és a flotta más tagjai miért is vélekednek így. A Szindikátus Világok soha nem uralkodói rétegüknek emberiességéről vagy az olyan, a Szövetség világai által nagyra tartott fogalmakról voltak híresek, mint az egyén szabadsága és az igazságosság. A szindikátusiak előzmény nélküli, meglepetésszerű támadása, ami ezt az egész háborút elindította, még most is meglévő keserű szájízt hagyott maga után, és az azóta eltelt több mint egy évszázad alatt a szindikátusiak álltak győzelemre a „bármi áron elért győzelem” taktikájának alkalmazásáról szóló versenyben. Geary döbbenten szerzett tudomást arról, hogy a Szövetség kegyetlenkedések terén nagyon is párja lett a szindikátusiaknak, és bár mostanra világossá vált előtte, hogyan is történhetett ez, soha nem tűrte volna el maga körül. Ragaszkodott hozzá, hogy tartsák magukat azokhoz a régi szabályokhoz, amelyeket alaposan megismert, és amelyek igyekeztek féket vetni a háború tombolására: hogy akik megvívják, ne váljanak ugyanolyan hitványakká, mint az ellenfeleik.

Mióta leült, Geary legalább tizedszerre ellenőrizte a rendszer adatait, de már akkor is fejből fújta mindet. Az ugrópont, ahonnan flottája kilépett, majdnem öt fényórányira volt a Szutrától. A naprendszer két bolygóját lakták, azonban a flottához közelebbi is csupán kilenc fénypercnyire volt a naptól: még négy és fél óráig nem látja a szövetségi flotta érkezését. A másik lakott bolygó valamivel távolabb esett tőlük, alig hét és fél fénypercnyire a Szutrához képest. A szövetségieknek egyiket sem kell megközelítenie, amíg áthaladnak a naprendszeren a túloldalán lévő másik ugrópont felé, ahonnan elindulhatnak egy másik nap irányába.

A kijelzőn a flotta ábrázolása körül egyre táguló buborék jelezte azt a térséget, amelyből többé-kevésbé valós idejű képet kapva értékelhetők az események. Jelen pillanatban azt láthatták, ahogyan a közelebbi lakott bolygó négy és fél órával ezelőtt festett. Kényelmes távolság, ami ugyanakkor nagyon sok időt adott arra, hogy váratlan események tűnjenek fel és lepjék meg az embert, amikor a tőlük induló fény végre odaér hozzá. Akár maga Szutra csillaga is felrobbanhatott négy órával ezelőtt, és még majdnem egy egész órán át nem látnák a fényét.

– Vöröseltolódás a szindikátusi hajóknál – jelentette az őrszolgálatos: nem sikerült megállnia, hogy hangjában ne csendüljön csalódottság.

– Menekülnek – tette hozzá fölöslegesen Desjani.

Geary biccentett, és összevonta a szemöldökét. A számbelileg súlyosan alulmaradó szindikátusi erő, amellyel Corvusban találkoztak, ennek ellenére szembeszállt velük, és végül egyetlen hajó adta meg magát, a másik három megsemmisült.

Az ottani szindikátusi parancsnok szindikátus flottaszabályzati előírásokra hivatkozott, miszerint azok követelik meg ezt a fajta öngyilkosságot. Itt miért viselkednek másként a szindikátusiak?

– Miért? – tette fel hangosan is a kérdést.

A kapitány asszony meglepetten nézett rá.

– Gyávák.

Gearynek sikerült lenyelnie az éles választ. Mint a Szövetség számos másik tisztje és matróza, Desjani is kizárólag propagandát hallott a szindikátusi ellenfélről, méghozzá olyan hosszú időn át, hogy elhittek mindent, még akkor is, amikor semmi értelme nem volt.

– Kapitány asszony, a Corvusnál három szindikátusi hajó halálig harcolt ellenünk. Ezek most miért menekülnek?

Erre Desjani is a homlokát ráncolta.

– A szindikátusiak mereven ragaszkodnak a kapott parancsokhoz – jelentette ki végül.

Elfogadható értékelés volt, egybevágott mindazzal, amit Geary mind ez idáig megtudott és amit most látott.

– Akkor megparancsolták nekik, hogy meneküljenek.

– Jelenteni az érkezésünket a Szutra-rendszerbe – vonta le a következtetést Desjani. – De hát mi értelme ennek? Ha más ugrópontokhoz is könnyű egységeket telepítettek, márpedig azt láthatjuk, hogy néhány órával ezelőtt ez volt a helyzet, miféle hasznuk lehet abból, ha valaki épp itt őrködik? A jelentésük így is fénysebességgel továbbítható, és mivel nem képesek rajtunk keresztül eljutni a legközelebbi ugróponthoz, nem tudnak gyorsan kilépni a rendszerből.

Geary komoran nézte a kijelzőt.

– Ez igaz. Hát akkor miért? – Újabb pillantást vetett a flottája harcrendjére, amely még mindig kitartott, és hálát rebegett ezért az élő csillagokhoz. – Várjunk csak!

Egy naprendszeren belül mindig a hajón kívüli világhoz viszonyították az irányokat, hogy mindegyik hajó ugyanazt értse alattuk. A rendszer síkja fölött minden fölfelé volt, alatta minden lefelé. A nap felé eső irány volt a jobbra vagy a szél felől – sőt egyesek szerint „csillag felől” –, míg a naptól távolodó irány volt a balra, vagy a szél alól. Ezen általánosan elterjedt rendszer alapján a szindikátusi könnyű hadihajók az ő flottája helyzetéhez képest lejjebb voltak, s most menekülésük közben fölfelé és kissé balra vették az irányt. Miért igyekeznek olyan pályán elinalni, amely közelebb viszi őket a flottához? Az egyetlen oka, hogy valami más céljuk is van ezzel a manőverrel.

Berajzolt egy elfogási pályát a hajóitól a szindikátusi egységek irányába: az íves pálya az űrnek olyan részén haladt keresztül, amelyen a szindikátusiak nem mentek még át.

– Nagy felbontású képet kérek erről a területről! Gyorsan!

Desjani riadtan pillantott rá, miközben azért továbbította a parancsot. Geary még mindig a választ várta, amikor meglátta, hogy három romboló és egy nehézcirkáló egyszerre megbontja az alakzatot, és teljes gyorsulással előreugorva igyekszik elkapni a menekülő szindikátusiakat.

Ne! Ostobák!

Egy pillanatot se várt tovább, lenyomta a flottaszintű parancsnoki csatorna gombját.

– Minden egységnek, irányváltoztatás fölfelé három nulla fokkal. Ismétlem, föl három nulla. Azonnal hajtsák végre! A felvázolt irányvektorunkon aknák vannak.

Beletelt egy másodpercbe, mire azonosította az alakzatból kivált egységeket.

– Anelace, Bicellus, Buzogány, Cuirasse! Haladéktalanul változtassanak jelenlegi irányukon! Föl három nulla fokkal! Aknamező van előttük.

Aztán már nem tudott mást tenni, csupán meredten nézni a kijelzőt. A szövetségi flotta fénypercekben mérhető területen szóródott szét. A legtávolabbi hajókhoz még két percig nem jut el a parancs. Azok, amelyek igazán veszélyben vannak, a három romboló és a Cuirasse nevű cirkáló, legalább egy percig még nem hallják meg. Az alatt a perc alatt igen nagy távolságot megtesznek teljes gyorsulással.

A Rendíthetetlen hídján szolgálatot adó egyik nő hangosan jelentett éppen.

– Jelentem, a kijelölt pálya mentén rendellenességek érzékelhetők. Értékelés alapján nyolcvan százaléknál nagyobb az esélye, hogy álcázótechnológiás aknák vannak a térségben. Javaslom a kitérő manőver azonnali megkezdését.

Desjani kezét feltartva vette a jelentést, majd rajongó pillantást vetett Gearyre. A férfi most ébredt rá, hogy a hídon tartózkodó többi tiszt és legénységi állományú katona tekintetében is ugyanez a rajongás látszott, valamint az a hősimádat, amit annyira utált, pedig már hónapokban mérhető ideje volt megszokni.

– Honnan tudta, sorhajókapitány úr?

– Egyszerűen túlságosan is nyilvánvaló volt – magyarázta, ahogy a hídon tartózkodó tisztek tekintetének kereszttüzében fészkelődött a székében. – A hadihajók épp elég messzire helyezkedtek el az ugrópontoktól, hogy elkerülhessék az érkező ellenséget, viszont elég közel ahhoz, hogy figyelmeztethessék a baráti hajóforgalmat. Aztán a pálya, amit választottak, és aminek láthatóan az volt a célja, hogy ha üldözőbe vesszük őket, keresztülvezessen minket egy bizonyos területen.

Kihagyott valamit, amiről mind a ketten tudtak: ha ez a flotta ugyanaz lett volna, mint amelyikkel a Corvusra érkezett, akkor mostanra négy könnyebb egység helyett a hajói többsége csapot-papot otthagyva vágtázna éppen az aknamezőbe.

A szövetségi flotta nagy területet elfoglaló alakzata középen meghajolt, ahogy a legközelebbi hajók végrehajtották a parancsot, majd, ahogy a távolabbi egységekhez is eljutott, azok is engedelmeskedtek. Geary ráébredt, hogy a flotta most leginkább egy ördögrájához hasonlíthat, ahogy középen fölfelé görbül, míg a „szárnyak” továbbra is lefelé csüngenek.

Várakozott, és látta közben, hogy a három romboló és a cirkáló tartja az irányát, akárha semmi más nem számítana, csak a vadászat. Az órára pillantott: öt perc telt el. Feltehetően kellett egy perc, hogy a parancs fénysebességgel megérkezzen, majd még egy, mire végre észrevehető, milyen pályamódosításba kezdtek a hajók. Így is maradt még három perc, ami vészhelyzetben túlságosan lassú reakcióidőnek számított.

– Anelace, Bicellus, Buzogány, Cuirasse! Azonnal változtassanak irányt, teljes kormányfordulattal! Aknamezőt érzékeltünk maguk előtt. Jelentsék a parancs vételét, és azonnal kezdjék meg a kanyarodás végrehajtását!

Újabb perc telt el.

– Milyen messze vannak a térrendellenességektől? – kérdezte Geary, és igyekezett, hogy higgadtan csendüljön a hangja.

– Jelentem, a jelenlegi pályán haladva – Desjani fürgén megérintett ezt-azt a vezérlőpultján, ahogy lefuttatta a számítást – harminc másodperc múlva ott lesznek közöttük.

Higgadtan, fegyelmezetten beszélt. Rengeteg hajót, rengeteg szövetségi hajót látott már elpusztulni viszonylag rövid pályafutása során. Geary csak lassanként került tisztába ezzel, és most felismerte, hogy a kapitány asszony most eddigi élményeiből merítve tette érzéketlenné magát az elkerülhetetlennel szemben.

Harminc másodperc. Késő már ahhoz is, hogy újabb parancsot adjon nekik. Tudta jól, hogy a flottájában lévő parancsnokok között akad, aki valójában nem alkalmas hajóegység irányítására, tudta azt is, hogy a többiek közül sokan továbbra is ragaszkodnak a teljes lendülettel történő, tétovázás és megfontolás nélküli dicsőséges rohamok eszméjéhez. Sok idő telik el még, mire reményei szerint sikerül megtanítania ezeknek a harcosoknak annak az értékét, hogy ne csak bátran, de bölcsen is küzdjenek. Mindezzel együtt kíváncsi volt arra, miféle esztelenség vezette ezt a négy parancsnokot arra, hogy figyelmen kívül hagyják a parancsát és az aknamezőre vonatkozó figyelmeztetését. A gondolataikat biztosan teljes egészében betölti választott célpontjuk, nem foglalkoznak semmi mással, ahogy megpróbálnak harcérintkezésbe kerülni célpontjaikkal.

Meglehet, elég hosszú ideig maradnak életben az aknamezőben ahhoz, hogy értelme legyen még egy figyelmeztetésnek. Nagyon törekedett arra, hogy a hangja ne árulja el kétségbeesését, ahogy újra híradó-összeköttetésbe lépett velük.

– Anelace, Bicellus, Buzogány, Cuirasse, itt a flottaparancsnok beszél. Bizonyítottan létező aknamező felé tartanak. Azonnal változtassanak a menetvonalukon! Teljes kormányfordulattal kezdjék meg a kitérő manővert!

Tudta jól, hogy most érnek bele az aknamezőbe. A négy hajóról érkező fény félperces volt, úgyhogy az egységek, amelyeket büszkének és sértetlennek látott, már az aknamezőben repültek, az is lehet, hogy már aknára is futottak. Nem tehetett mást, csak nézte a kijelzőt, várta az elkerülhetetlent, miközben tudta, hogy valódi csodán kívül nincs semmi, ami megmenthetné a hajók személyzetét. Némán fohászkodott, kérte a csodát.

Nem következett be. Pontosan egy perc hét másodperccel Desjani figyelmeztetése után Geary látta, amint kijelzőjén számos robbanás jelenik meg, ahogy a támadást vezető három romboló belerohant a sűrű aknamezőbe. A kicsiny, viszonylag törékeny rombolók egyszerűen darabjaikra hullottak az aknák záporozó pörölycsapásai alatt, emberekből és hajókból álló törmelékké estek szét, amit egyszerűen figyelmen kívül hagytak a fel nem robbant aknák okos-gyújtószerkezetei.

Néhány másodperccel ezután látta, ahogy a Cuirasse végre megkísérel elkanyarodni. Csakhogy addigra túlságosan is késő volt ehhez, a cirkálót az aknák közé vitte lendülete. Az egyik krátert ütött a hajó közepére, majd egy másik lerobbantotta a tat nagy részét, és a Rendíthetetlen optikai érzékelői egy pillanatra elvesztették a cirkálót, ahogy a belőle kiszakadó darabok felhője elkeveredett a rombolókkal és eltakarta a pusztulás képeit.

Geary megnyalta ajkát, amely egészen kiszáradt, és közben azokra a matrózokra gondolt, akik értelmetlenül vesztek oda az előbb. Kizárta az érzelmek hatását, következő parancsnoki lépéseire összpontosítva fürkészte a kijelzőt.

– Második rombolóraj, óvatosan közelítsék meg az aknamező térségét, és keressenek túlélőket! Parancs nélkül ne lépjenek be az aknamezőre!

Valószínűleg nem volt egy túlélő sem. A négy hajó olyan gyorsan semmisült meg, hogy aligha volt bárkinek is esélye mentőkapszulába jutni. Azonban mindenképpen meg kellett bizonyosodni arról, hogy senki nem maradt hátra, és nem kell élveznie a szindikátusi munkatáborok vendégszeretetét.

Lassanként eltelt egy perc.

– Jelentem, itt a második rombolóraj. Megkezdjük a túlélők keresését – csendült tompán a rajparancsnok hangja.

Geary vetett még egy pillantást az alakzatára: mindegyik egység új pályán volt már, egyre magasabbra emelkedett a Szutra síkjából, és mostanra már a kijelzőn veszélyjelzésekkel alaposan felcímkézett aknamezős térség fölött jártak.

– Minden egységnek: pályaváltoztatás egy ötkor kettő nulla fokkal lefelé.

Mindenki őt nézte, meglehet, valamiféle beszédet vártak a négy hajó legénységének hősiességéről. Geary vértelen vonallá préselt szájjal felállt, a fejét ingatta és kisétált a hídról – attól tartott, elcsuklana a hangja. Halottakról jót, vagy semmit. Nem akarta nyilvánosan szidni a parancsnokokat, elmondani, hogy öntelt bolondok voltak, akik meggyilkolták a beosztottjaikat.

Pedig pontosan ez történt.

Victoria Rione, a Callas Köztársaság társelnöke és a szövetségi szenátus tagja a kabinja bejáratánál várta. Geary odabiccentett neki, és belépett – be sem hívta. A nő mégis utánament, némán várakozott, míg a férfi haragvóan meredt a rekeszfalat díszítő csillagtérképre. Rionénak a flottában nem volt semmiféle parancsnoki beosztása, azonban szenátorként elég magas rangú képviselője volt a szövetségi kormánynak ahhoz, hogy Geary semmiképpen ne tehesse meg, hogy egyszerűen kipenderíti. Ráadásul a Callas Köztársaság és a Hasadék Föderáció hajói, amelyek a flotta részét alkották, teljesítenék Rione utasításait, amennyiben úgy döntene, hogy ellenszegül a sorhajókapitánynak. Ezért aztán akkor is tapintatosan kellett beszélnie ezzel a civil politikussal, amikor nem vágyott semmi másra, mint hogy jól kiordítozhassa magát valakivel.

Végül csak indulatosan végigmérte a nőt.

– Mit szeretne, társelnöknő asszony?

– Hallani, amint kiadja magából a haragot, ami most emészti – felelte higgadtan Rione.

Gearynek egy pillanatra megereszkedett a válla, aztán ököllel csapott a csillagtérképre, mire az szétzilálódott, és egy másodperccel később állt csak vissza.

– Miért? Miért kell bárkinek is ennyire hülyének lennie?

– Láttam a flottát a Corvusnál, sorhajókapitány úr. A szindikátusiak elképzelése ott tökéletesen bevált volna, ha a kiképzési drillek, amelyekhez úgy ragaszkodott, fegyelemre nem tanították volna a mieinket.

– Ettől jobban kellene éreznem magamat? – kérdezte keserűen.

– Igen.

Geary megdörgölte az arcát.

– Na igen – ismerte el kimerülten. – Igen. De akár csak egyetlen hajó is… és az előbb négyet veszítettünk.

Rione sokatmondó pillantást vetett rá.

– Legalább elrettentő például szolgálnak, hogy miért is éri meg engedelmeskedni a parancsoknak.

A férfi csak nézte, nem tudta eldönteni, Rione komolyan beszélt-e az előbb.

– Ez nekem túlságosan is rideg gondolkodás, társelnöknő asszony.

– Az embernek érdemes tisztán látnia, sorhajókapitány úr – vont vállat a nő. – Sajnálatos módon akadnak olyanok, akik addig nem hajlandók megérteni, milyen árat kell fizetni a tévedésekért, amíg szó szerint az arcukba nem robban.

A mondat végén elhalkult, és lehunyta a szemét.

– Épp úgy, mint az imént.

Ezek szerint őt is megérintette a veszteség. Geary egészen megkönnyebbült ettől. Tekintettel arra, hogy a nő volt a flottában az egyetlen polgári személy, az egyetlen, aki nem volt köteles engedelmeskedni neki, úgy érezte, Rione az egyetlen, akiben megbízhat. Egyre világosabb lett előtte az is, hogy megkedvelte – szokatlan érzés, miután a saját idejéhez képest egy évszázadnyi elszigeteltségben létezett. Miután olyanok között találta magát, akiknek az élete és kultúrája számos, kicsi és nagy részletben eltért attól, amit eddig ismert.

Rione ismét felnézett.

– Hogy miért, sorhajókapitány? Nem állítom magamról, hogy értek a katonasághoz és a működéséhez, de az a négy parancsnok már látta, hogy bevált a maga módszere. Az, ahogy a flotta egykor, még a maga idejében harcolt. Látták, amint az utolsó hajóig megsemmisül egy nagy szindikátusi erő. Hogyan hihették egyáltalán, hogy okos dolog egyenesen rárontani az ellenségre?

Geary nem nézett rá, csak a fejét rázta.

– Azért, mert az emberiség legnagyobb balszerencséjére, a hadtörténelem igen gyakran olyan parancsnokok története, akik ugyanazon a sikertelen módon vívják meg a harcaikat újra meg újra, miközben a saját erőik nagy tömegekben semmisülnek meg. Nem mondhatom, hogy tudom, miért van így, de ez a szomorú igazság: ezek azok a parancsnokok, akik nem okulnak sem a saját, sem mások gyakorlati tapasztalataiból, akik egyre csak tolják előre az erőiket, mintha azzal, hogy megint ugyanazt a fajta értelmetlen halált idézik elő, végül megváltoztathatnák a végeredményt.

– Biztos vagyok benne, hogy nem szükséges minden parancsnoknak ilyennek lennie.

– Nem, ez igaz. Habár nagyon úgy fest, hogy hajlamosak összeverődni a legmagasabb rendfokozatokban, ahol a lehető legnagyobb kárt tudják okozni. – Most végre Rionéra pillantott. – Rengeteg jó és bátor katona van ezek között a parancsnokok között. Azonban az egész pályafutásuk alatt azt sulykolták beléjük, hogyan kell egyféle módon harcolni. Beletelik némi időbe, mire felülemelkednek ezen a szűk látókörű és megcsontosodott szemléleten, és sikerül meggyőzni őket, hogy a változás nem feltétlenül rossz. A katonaság nem változtat egykönnyen, még akkor sem, ha a fordulat a hivatásosok között a múltban használt harcászati eljárásokhoz való visszatérést jelenti. Akkor is módosulás ez ahhoz képest, ahogy a dolgok állnak.

A nő felsóhajtott, és megrázta a fejét.

– Láttam, milyen sok ősrégi hagyományt őriz és ápol a katonaság, és néha az jut az eszembe, hogy ezzel talán túlságosan sok olyan embert vonz, akik a teljesítmény helyett a változatlanságot tartják igazán nagyra.

Geary vállat vont erre.

– Ez lehet, de a hagyományok óriási erőt is adhatnak. Nemrégiben épp azt mondta, hogy ez a flotta törékeny, és nyomás alatt összeroppanhat. Ha sikerül újjákovácsolnom és megedzenem, az nem kis részben azoknak a hagyományoknak köszönhető, amelyekből meríthetek.

Rione semmilyen jelét nem adta annak, hisz-e abban, amit hallott.

– Fülembe jutott valami, ami talán részben magyarázatot adhat annak a négy hajónak a tettére. Mióta kiléptünk az ugrási térből, és éles lett a híradó-összeköttetés, a forrásaim egy része azt jelentette, hogy különféle szóbeszédek terjednek a hajók között. Olyan pletykák, hogy mivel maga elveszítette a harci szellemét, inkább hagyja elmenekülni a szindikátusi hadihajókat egy későbbi csatára, mint hogy összecsapást kockáztasson.

Geary hitetlenkedve nevetett föl.

– Hogyan képes ezt bárki is elhinni Kaliban után? Darabjaira téptük azt a szindikátusi flottillát. Egyetlenegy sem futhatott el.

– Mindenki abban hisz, amiben hinni szeretne – jegyezte meg a nő.

– Mármint például abban, hogy Black Jack Geary mondabeli hős? – kérdezte savanyúan. – Az idő egyik felében istenként akarnak imádni, én lennék a harcos a múltból, aki jön és megmenti a flottát és a Szövetséget az évszázados háború megnyerésével, a másik felében arról pletykálnak, hogy alkalmatlan vagyok a feladatomra, vagy hogy félek.

Végre leült, és intett Rionénak, foglaljon helyet vele szemben.

– És mi mást mondanak még a flottámban lévő kémei, társelnöknő asszony?

– Kémek? – ismételte meglepetten a nő, és letelepedett a felkínált székre. – Micsoda negatív kifejezés.

– Csak akkor, ha a kémek az ellenségnek dolgoznak. – Geary öklére támasztotta az állát, úgy nézte. – Maga az ellenségem?

– Tudja, hogy nem bízom magában. Az elején azért nem, mert tartottam a hőskultusztól, ami épp ugyanolyan nagy fenyegetéssé formálhatta volna a Szövetség és a flotta számára, amekkorát a szindikátusiak jelentenek. Most pedig ugyanezért, és mert nagyon rátermett embernek bizonyult. Ez a keverék kifejezetten veszélyes.

– De mindaddig, amíg azt teszem, ami a Szövetség érdekében áll, ugyanazon az oldalon állunk? – érdeklődött Geary szándékosan némi szarkazmussal. – Aggódom amiatt, amit ez az aknás csapda jelez az ellenségünkről, társelnöknő asszony.

– Mégis, mit árul el, amit még nem tudott? – vonta össze a szemöldökét Rione.

– Azt, hogy a szindikátusiak gondolkodnak. Azt, hogy okosak, például amikor rávették a flottát, a hiperháló használatával menjen a szindikátusi szülőbolygóra, hogy ott aztán az egész háborút lezáró lesállásba rohanjon.

– És ez sikerült is volna, ha nem lett volna ott a Szövetség évszázados hőse, akire nem számított senki, Black Jack Geary kapitány – közölte félig-meddig tréfálkozva a nő. – Elveszett mentőkapszulában, a halál torkában találtak rá, mint valami ősi királyra, aki csodálatos módon visszatér az életbe, hogy a legnagyobb szükség idején megmentse a népét.

A férfi elfintorodva nézett rá.

– Magának ez talán mulatságos, mert nem kell olyanokkal élnie, akik hisznek abban, hogy maga ez a személy.

– Már mondtam, hogy maga tényleg ez a személy. És nem, egyáltalán nem találom mulatságosnak.

Geary nagyon szerette volna jobban érteni Rionét. Amióta megmentették, minden idejét katonai környezetben töltötte, és elkeseredett meglepetéssel fogadta az évszázados kemény háborúból eredő kulturális változások egy részét. Azonban az egyetlen közvetlen érintkezési pontja a Szövetségen belüli civil kultúrával Victoria Rione volt, ő pedig sok mindent nem árult el neki. Nem tudta megállapítani, mennyi minden változott odahaza, pedig nagyon szerette volna tudni.

Azonban Rione aligha segít jobban megérteni a Szövetség polgári kultúráját, ha azt hiszi, hogy ezeknek az ismereteknek az alapján még nagyobb fenyegetés leszek a Szövetség kormányára. Talán eljön majd a nap, amikor eléggé megbízik majd bennem, hogy ilyesmiről is beszéljen.

Geary előrecsúszott, megnyomott néhány gombot a közöttük lévő asztalon, ami még most is kicsit idegen volt neki, holott már hónapok óta ez volt a kabinja. Megjelent előttük a Szutra képe, mellette nagyobb képen a rendszer környéki csillagok.

– Innentől kezdve nagyon óvatosan haladunk át a Szutrán. Abból indulok ki, hogy a szindikátusiak hasonló aknamezőket telepítettek a többi ugrópont közelébe is, de most, hogy tudjuk, mit keressünk, észrevehetjük és kikerülhetjük.

Rione a kijelzőn látható jelekre mutatott.

– Két szindikátusi támaszpont? Nem fenyegetnek ezek minket?

– Mindaz alapján, amit látunk, nem. Ránézésre teljesen elavultak. Pontosan erre számítunk egy olyan rendszer esetében, ami nincs rajta a szindikátusi hiperhálón.

Tekintete megpihent a támaszpontok ábráin, és közben a hiperhálóra gondolt, amely annyira megváltoztatta a dolgokat azóta, amire a saját koraként tekintett. Sokkal gyorsabb volt a fénysebességnél gyorsabb, rendszerek közötti ugrásokat használó módszernél, ráadásul a hiperháló kapui között bármekkora lehetett a távolság: mindez forradalmasította a csillagközi utazást, egyúttal számtalan naprendszert hagyott letörött ág módjára elsorvadni, miután úgy ítélték meg, hogy nem elég különlegesek, és ezért nem indokolja semmi egy kapu költségét fordítani rájuk.

Geary megnyomta a frissítést, mire megjelentek a Szutra-rendszerre vonatkozó legújabb információk. Az egyetlen változás a könnyű szindikátusi hadihajók helyzetében volt, amelyek belecsalták négy hajóját az aknamezőbe. A szindikátusiak továbbra is menekültek, közel 0,2-es fénysebességgel távolodtak a kapitány erőitől. Olyan hevesen gyorsultak, hogy az a tehetetlenségi kiegyenlítésüket igencsak próbára tehette, és a szivárgás a székéhez szögezhette a legénységet. Értelmetlen az üldözésükre indulni, mert egyszerűen tovább távolodnak, míg a szövetségi flottának előbb-utóbb meg kell indulnia a Szutrából kivezető egyik ugrópont irányába, azonban Gearyt a szindikátusi hajók láttán továbbra is elöntötte a harag hulláma, mert tudta jól, ez alkalommal szóba sem jöhet a bosszú.

Azonban a szindikátusiak lesállása más okból is bosszantotta. Rione mintha nem fogta volna föl a következményeit. A szövetségi flotta fennmaradása azon múlt, hogy Gearynek sikerül-e megfelelő döntéseket hoznia, míg a szindikátusi parancsnokság hibázik. Amennyiben a szindikátusiak elveszítik túlzott magabiztosságukat, és gondos tervezésbe kezdenek, akkor még a legjobb húzásaival is megtörténhet, hogy nem sikerül a flottát legalább egy lépéssel azok előtt a szindikátusi erők előtt tartania, amelyek halálos csapást mérhetnek a szövetségi egységekre.

Persze előfordulhat, hogy a kisebb támadások hatása is összeadódik. A szövetségi flottát alkotó hajók százaiból a négy, amelyet elvesztettek, nem volt kulcsfontosságú. Ám efféle veszteségekkel csillagról csillagra haladva lassanként halálra lehet harapdálni a szövetségieket, márpedig sok csillag van még a flotta és az otthonuk között.

A kijelzőre sandított, és azt kívánta, bárcsak a Szutra jóval közelebb esne a szövetségi űrhöz. Bárcsak a Szutra valami csodának köszönhetően szerezne egy felügyelet nélkül hagyott hiperháló-kaput! A fenébe is, ennyi erővel miért nem kívánja azt, hogy bárcsak egy évszázaddal ezelőtt meghalt volna a hajóján, és akkor most nem kellene vezetnie ezt a flottát, ahol ennyi hajó és ennyi élet múlik rajta?

Elég ebből, Geary! Minden okod megvolt lehangoltnak lenni, még amikor kiolvasztottak, de mostanra már túlvagy rajta.

A híradókapcsolat csengéssel vonta magára a figyelmét.

– Kapitány úr, jelentem, találtunk valami fontosat. – Desjani hangjából kihallott valamilyen érzelmet, de nem sikerült azonosítania.

– Fontosat? – Ha fenyegetés lenne, egészen biztosan azt mondta volna.

– A rendszer ötödik bolygóján. Úgy tűnik, munkatábor.

Geary Rionéra pillantott, hogy lássa, miként fogadja a hírt, de úgy tűnt, ő sem találja meglepőnek. A Szindikátus Világok számos munkatábort tartott fönn, mert a Szindikátus Világok nagy erőkkel birkózott valós vagy képzelt belső ellenségekkel.

– Van ebben valami különleges?

Ez alkalommal egyértelműen érezte a feszültséget a kapitány asszony hangjában.

– Üzenetet fogtunk a táborból, ami arra utal, hogy szövetségi hadifoglyok tartózkodnak ott.

Geary a Szutra-rendszer ötödik bolygójának képét nézte. A csillagtól kilenc fénypercre, a szövetségi flottától még mindig valamivel több mint négy fényórányira volt. Nem számolt eddig azzal, hogy meg kell közelítenie a naprendszer lakott bolygóit, nem gondolta, hogy késlekedve léphetnek ki majd innen.

Úgy tűnt, változtatnia kell a tervén.

Utálom ezeket a megbeszéléseket, gondolta immár századszorra, ami igazán lenyűgöző teljesítmény volt, tekintettel arra, hogy eddig csupán öt ilyen tanácskozáson kellett részt vennie. Az eligazítóhelyiségben valójában alig néhány méteres volt a tárgyalóasztal. Ám a flotta hajóit egymáshoz kapcsoló híradó-összeköttetésnek és a legújabb virtuális jelenlét-technológiának köszönhetően most mintha a messzeségbe nyúlt volna, a helyeken ott sorakoztak az egységek parancsnokai. A rangidős tisztek ültek látszólag a legközelebb hozzá, azonban nem kellett mást tennie, csak ránéznie valamelyikükre, lehetett bármilyen messze, mire az a közelébe ugorva kimagaslott, miközben közvetlenül mellette segítségként megjelentek a személyazonosságához kapcsolódó adatok.

Tény, hogy a megbeszéléseknek megvolt a maguk különös ritmusa. Az eligazításhoz a flotta az eddiginél jóval szorosabb alakzatba vonta össze magát, bár az összeköttetést korlátozó fénysebesség miatt a távolabbi egységek még így is húsz vagy akár harminc fénymásodpercnyi késedelmet szenvedtek. Természetesen ezek voltak a legkisebb egységek a legkésőbb kinevezett parancsnokokkal, azokkal, akiktől azt várták, hogy figyeljenek, tanuljanak, és közben ne fecsegjenek, így nem sok következménye volt annak, hogy csak késéssel reagálhattak. Ám még a közelebbi hajók esetében is előfordulhatott, hogy másodpercek teltek el a kérdés és a válasz között, ezért a résztvevők megtanultak beszélni, szünetet tartani, beszélni, szünetet tartani, ezzel biztosítottak időt arra, hogy befuthassanak a közbevetések és a megjegyzések.

Numos sorhajókapitány, az Orion parancsnoka fölényesen méregette Gearyt – minden bizonnyal még mindig a Kalibannál mutatott gyenge teljesítménye miatt dúlt-fúlt, amiért természetesen nem önmagát, hanem a flotta parancsnokát tette felelőssé. Nem messze tőle ott ült Faresa sorhajókapitány asszony, a Fenséges parancsnoka, arcán a szokott savanyú kifejezés. Geary csodálkozott is, hogyan lehetséges, hogy puszta pillantásával nem kezdi ki az asztal felszínét. Ellensúlyozásukként kényelmes tartásban foglalt helyet Duellos sorhajókapitány a Merészről – látszólag higgadtan, ám nagyon is éberen figyelve –, míg Tulev sorhajókapitány, a Leviatán parancsnoka egykedvűen üldögélt, érdektelennek tetsző pillantását le sem vette Numosról és Faresáról. Valamivel lejjebb a heves természetű Cresida fregattkapitány asszony vigyorgott a kirobbanni készülő újabb összetűzés gondolatára, míg tőle nem messze jelent meg az asztal mellett Carabali ezredes asszony, a flotta rangidős tengerészgyalogosa: még egy rátermett és megbízható tiszt.

Ténylegesen Desjani sorhajókapitány asszony ült Geary mellett, az egyetlen személy, aki valóban jelen volt a zsúfolt helyiségben. Rione társelnöknő kimentette magát az értekezletről, azonban a férfi pontosan tudta, hogy a Callas Köztársaság és a Hasadék Föderáció hajóinak tisztjei részletesen beszámolnak majd neki mindarról, ami itt zajlik. Úgy sejtette, a nő azért nem kíván személyesen is itt lenni, mert arra kíváncsi, hogy Geary mit mond el neki.

Most nyersen odabiccentett az összegyűlt főtiszteknek.

– Mindenekelőtt emlékezzünk meg az Anelace, a Bicellus és a Buzogány rombolók, valamint a Cuirasse cirkáló legénységéről, akik most elődeik ölelő karjaiba tértek, miután otthonuk és családjuk védelmében szolgálat közben életüket vesztették.

Kissé képmutatónak érezte magát, amiért nem tett hozzá semmiféle korholó megjegyzést a viselkedésükre vonatkozóan, ami a pusztulásba vezette ezeket az egységeket, de úgy érezte, ennek továbbra sincs még itt az ideje.

– Biztosan nincsenek túlélők? – kérdezte valaki.

Geary intett a második rombolóraj parancsnokának, aki megköszörülte a torkát, és boldogtalan arccal válaszolt.

– Tüzetesen átkutattuk a térséget. A mentőkapszulák mindegyike súlyosan sérült volt, és nem üzemelt.

Numos rekedt hangon szólalt meg:

– Üldözőbe kellett volna vennünk azokat a szindikátusi vadászhajókat, hogy megfizettessük velük azoknak a hajóknak a pusztulását és a személyzetük halálát!

– Mégis hogyan kaptad volna el őket? – kérdezte egyértelmű megvetéssel dörmögve Duellos.

– Természetesen az egész flotta teljes gyorsulással megindított üldözésével.

– Még a flotta legfiatalabb tisztje is tisztában van azzal, a fizika törvényei nem teszik lehetővé, hogy elkapjuk azokat a hajókat, hacsak nem kergetjük egészen félútig a következő csillaghoz, és közben elégethetjük szinte az összes üzemanyagunkat is.

Faresa szólt közbe mogorván:

– A szövetségi flotta tisztje nem adhatja föl még azelőtt, hogy hozzákezdene. „Kíséreljétek meg a lehetetlent, és eléritek majd.”

Az idézet elhangzásának módja kétségbeejtően ismerős volt. Geary Desjanira nézett, aki csak biccentett, és közben arcára büszke kifejezés ült ki. Egy újabb „idézet” Black Jack Gearytől, amit minden bizonnyal kiragadtak mindenféle szövegkörnyezetből, már ha valóban mondott ilyet bármikor is, és olyasmiknek az igazolására használták föl, amit a valódi Black Jack soha nem támogatott volna, és most sem nézi jó szemmel.

– Utána kell néznem, pontosan mikor is mondtam ezt, és mire gondoltam – felelte, ügyelve arra, hogy ne emelje föl a hangját. – Azonban teljes mértékben egyetértek Duellos sorhajókapitány úrral. Semmi értelme nem lett volna üldözőbe venni őket. A teljes flottáért vállalt felelősséget előrébb kell helyeznem a bosszúvágyamhoz képest, és úgy vélem, bármelyik másik tisztnek is ezt kell tennie.

– A flotta megszokta, hogy a zászlóshajó vezesse a csatába! – jelentette ki Faresa, mintha ez valamilyen álláspontot bizonyított volna.

Geary lenyelte a nyelvére kívánkozó csípős megjegyzést.

Attól, hogy a flotta hozzászokott ahhoz, hogy ostobaságra számítson, nekem még nem kell ostobán viselkednem.

Csakhogy Desjani, akinek egyértelműen sértette a büszkeségét a hajója, no meg Geary ellen irányuló burkolt sértés, válaszolt helyette is.

– Kalibannál a Rendíthetetlen ott volt az alakzat kellős közepén, pontosan azon a helyen, ahová a szindikátusi támadás irányult – jegyezte meg hivatalos merevséggel.

– Ez igaz – bólintott a férfi.

Habár, az igazat megvallva, tekintettel arra, ahogy felállítottam a csatához az egységeimet, a tűzerő a szindikátusi támadás irányának közepére összpontosult, és valószínűleg ez volt a legbiztonságosabb hely abban a pillanatban a Rendíthetetlen számára.

Ezt persze nem mondta ki. Mégpedig azért nem, mert tudta, flottahagyomány ide vagy oda, a Rendíthetetlent épen és egészben kell tartania egészen addig, amíg haza nem érnek a szövetségi űrbe. A szindikátusi hiperhálókulcs továbbra is ott volt a zászlóshajó fedélzetén, bár Gearyn és a kapitány asszonyon kívül nem sokan tudtak erről. Még ha a flotta összes többi egysége odaveszik is, a kulcs hazajuttatásával a Szövetség létfontosságú lépéselőnyre tesz szert a szindikátusiakkal szemben. Nem mintha Gearynek szándékában állt volna feláldozni az összes többi hajót, ha volt bármiféle más módja is arra, hogy visszajuttassa a Rendíthetetlent.

Numos láthatóan valami mással is előállt volna, ezért Geary inkább a Szutra-rendszer tárgyalóasztal fölött lebegő képére mutatott.

– Nem állt szándékomban azzal bajlódni, hogy a naprendszeren való áthaladáson kívül foglalkozzak a lakott bolygókkal is, ám ahogy azt mindnyájan tudják már, tudomásunkra jutott valami, ami változtat ezen a terven. A jelek szerint az ötödik bolygón munkatábor található, amelyben szövetségi foglyokat őriznek.

– A jelek szerint? – figyelt fel a fogalmazásra Tulev. – Úgy véli, hogy ez nem biztos?

Geary vett egy nagy levegőt.

– Mióta ebben a rendszerben tartózkodunk, egyszer már lóvá tettek minket. A szindikátusiak számára nem jelent gondot olyan híradóforgalmat hamisítani, amiből úgy tűnhet, hogy abban a táborban a Szövetség haditengerészetének személyi állományába tartozó egyének tartózkodnak. – Nem volt nehéz észrevennie, ahogy felerősödik körülötte a lázongó hangulat. – Minden erőmmel azon vagyok, hogy odamenjünk, és egyértelműen megállapíthassuk a dolgot. Azonban készen kell állnunk arra, hogy újabb lesállással van dolgunk.

– Csalétek lenne, hogy odamenjünk az ötödik bolygóhoz? – tette föl a kérdést Carabali ezredes asszony, és résnyire húzta szemét, ahogy ennek az esélyét latolgatta.

– Lehetséges. Akármennyire is ravaszak, a bolygót hosszan tartó pályán közelítjük meg, lesz alkalmunk észlelni az esetleges aknamezőket. Mi más lehet még ott, ami miatt aggódnunk kellene?

Az ezredes asszony vállat vont.

– Egy ilyen bolygóra már igazán komoly fegyverzetet lehet telepíteni, viszont űrben lévő célpontok esetén annak is ki kell kapaszkodnia a gravitációs kútból, és még a légkör hatásaival is számolhatnak. Ráadásul, ha ilyesmivel próbálnak harcba szállni ellenünk, nem kell mást tenni, csak odébbállni, és nagy kövekkel megdobálni a bolygót.

– Mármint nagy tömegű kinetikus lövedékekkel – szólalt meg egy okostojás kinézetű kapitány.

– Az, az – bólintott a tengerészgyalogos ezredes. – Én is ezt mondtam: KNK-kkal. Nem ugrok ki éppen a bőrömből, hogy leküldhetem az embereimet egy szindikátusi kézen lévő világra. Egyáltalán nincs elegendő szárazföldi erőnk olyasfajta körkörös biztosításra, ami a biztonság kialakításához kellene. Viszont az egész bolygó sorsa a szindikátusiak jó magaviseletén múlik majd, és nincs valódi választási lehetőségünk.

– Le kell küldenünk a tengerészgyalogosokat? – kérdezte Geary.

Desjani bólintott.

– Néhány eset után még a háború első szakaszában végül megállapítottuk, hogy a szindikátusiak visszatartanák a foglyaik egy részét, különösen azokat, akikről úgy vélik, hogy értékesek. Nincs más módja megbizonyosodni arról, hogy mindenkit felvettünk, csak ha a saját erőink minden területen hozzáférnek a szindikátusi tábor feljegyzéseihez, a halottak nyilvántartásától egészen az élelmezésig: csak így lehetünk biztosak benne, hogy a mi adataink megfelelnek annak a létszámnak, ami náluk volt.

– Rendben. – Jogosnak hangzott, még ha nem is volt ínyére az ötlet, hogy a flotta megközelítse az ötödik bolygót, és lelassítson, hogy a siklóik fel tudják venni a foglyokat. – Gondolom, a szindikátusi siklókkal nem számolhatunk, a sajátjainkat kell használnunk. – Ez alkalommal mindenki bólintott. – Akinek siklóval rendelkezik a hajója, készítse elő. Nagy lesz a használatból eredő terhelése. Felkérem Rione társelnöknő asszonyt, hogy adja át a szindikátusiaknak a foglyokra vonatkozó felszólításunkat.

Numos eltúlzott hitetlenkedéssel nézett Gearyre.

– Miért kell őt is bevonni?

Mivel nem értette, Numos miért lett ilyen ellenséges Rionéval, Geary kertelés nélkül felelt.

– Ő a legrátermettebb közvetítőnk.

– Az ügyetlenkedése Corvusnál kis híján a Titánba került!

Geary érezte, hogy elönti agyát a vér. A szindikátusi árulás Corvusnál a kereskedőhajókkal, amelyeknek utánpótlást kellett volna hozniuk a szövetségi flottának, nem Rione hibája volt, valójában senkit nem lehetett hibáztatni érte. Ezt egészen biztosan tudhatta Numos is.

– Én nem így értékelem az eseményeket.

– Még szép hogy nem! Hiszen Rione társelnöknő igen sok időt tölt kettesben magával a kabinjában. Egészen biztos vagyok benne, hogy úgy gon…

Geary ököllel csapott az asztalra, azzal szakította félbe Numost. A szeme sarkából látta a Hasadék Föderáció és a Callas Szövetség hajói parancsnokainak felháborodott arcát.

– Sorhajókapitány úr, fogja vissza magát – közölte halálosan mély hangon.

Faresa avatkozott közbe jellegzetes magabiztosságával.

– A sorhajókapitány csak azt mondja ki, amit mindenki…

– Sorhajókapitány asszony – fojtotta bele a szót haragvó pillantás kíséretében Geary. – Soha nem hittem volna, hogy eljön a nap, amikor a szövetségi flotta tisztjei úgy viselkednek, akár a rosszindulatú pletykafészek kisiskolások. Numos sorhajókapitánynak és magának is nyilvánvalóan szüksége van arra, hogy újra átnézzék, miféle személyes és szakmai színvonal várható el egy tiszttől. – Faresa arca egészen elfehéredett, Numosé pedig kivörösödött, de szemükben ugyanaz a flottaparancsnok iránt érzett gyűlölet csillogott. – Rione társelnöknő a Callas Köztársaságból a Szövetség szenátusának tagja. A hivatalának kijáró tisztelettel kell bánni vele. Amennyiben úgy érzik, nem képesek megadni a kellő tiszteletet a szövetségi kormány magas hivatalt betöltő civil tagjának, akkor kötelesek lemondani a flottatiszti beosztásból. Nem tűröm, hogy sértéseket címezzenek bármelyik ebben a flottában szolgáló tisztnek vagy a szövetségi kormány képviselőjének. Világos?

Fújt egy nagyot, és végighordozta tekintetét az asztal körül ülőkön – nem tudta eldönteni, hogyan is fogadták ezt a legutóbbi beszédet. Tulev kapitány arcán mogorva kifejezéssel bólogatott.

– Túlságosan sok volt itt a pletyka, a szóbeszéd. A parancsnoki beosztást betöltők ellen irányuló sértések – tette hozzá Numosra pillantva. – Szóbeszédek, amik arra biztatták a parancsnokokat, ragaszkodjanak csak a hanyatt-homlok üldözés régi hagyományához, és ma láthattuk is, mi lett ezeknek az eredménye.

Dermedt csend lett úrrá az asztal körül ülőkön a közvetlen utalás hallatán, hogy mi is sarkallhatta a négy hajó kapitányát, amikor nem vettek tudomást Geary parancsáról, és kiléptek az alakzatból, hogy a szindikátusi hadihajók után eredjenek. Numos sorhajókapitány nyelt egy nagyot, ajka némán mozgott, végül sikerült kipréselnie magából néhány szót.

– Ehhez nekem nem volt semmi közöm, és ha azt sugallja…

– Nem sugall a kapitány úr semmit! – csattant föl Geary. – Felhívja mindannyiunk figyelmét arra, hogy súlyos következményei lehetnek annak, ha parancsmegtagadásra biztatnak hajókat, és megkísérlik aláásni a flotta parancsnokának tekintélyét. Magam is hallottam azokról a szóbeszédekről, amelyekről Tulev sorhajókapitány úr beszélt, és biztosíthatok mindenkit, amennyiben a fülembe jut, hogy bárki arra biztatta az Anelace, a Bicellus, a Buzogány és a Cuirasse parancsnoki beosztásban lévő tisztjeit – lassan mondta az egységek nevét, hogy egészen biztosan mindenki felfogja a következményeket –, cselekedjenek úgy, ahogy azt tették, személyesen gondoskodom róla, hogy akárki is az, azt kívánja majd, bár tisztességes halált halt volna azoknak a hajóknak a személyzetével együtt.

Beszéde végén Numoson állapodott meg a tekintete, aki erre még jobban elpirult, annyira, hogy úgy nézett ki, mint aki sugárzástól égett meg. Ám csak ült ott csöndben, mert láthatóan rájött, hogy Geary nincs olyan a hangulatban, hogy érdemes lenne tovább feszíteni vele szemben a húrt.

Higgadtabban folytatta.

– Jelenlegi sebességünkkel körülbelül negyven óra múlva érünk az ötödik bolygóhoz. Gondoskodjanak arról, hogy a siklók addigra készen álljanak. Megvan a tervem arra, hogyan osszuk el a bolygón fölvett szövetségi katonákat a flotta hajói között.

Nevetségesen könnyű volt, nem kellett mást tenni, mint lekérni egy értelmes segédet a rendszerére, és feltenni neki a kérdést, hogyan lehetséges ötezerrel megnövelni a hajóegységek személyzetét. Egészen egyszerű matematikai feladatról volt szó, viszont nagyon sok időt emésztett volna fel, hogy összevessék a kívánt létszámmal a fekvőhelyeket, a rendelkezésre álló hajók állományát és ellátóegységeit. A számítógép néhány másodperc alatt végzett vele. Pontosan az ilyesféle dolgok miatt volt egykor szükségük a flottaparancsnokoknak a törzsre, ám az üzemigazgatási és vezetési feladatokat ellátni képes automatizált rendszerek miatt többé már alig volt igény az efféle babramunkához törzsre. Ráadásul Geary mostanra már tudta, hogy az iszonyú veszteségek, amelyeket évről évre elszenvedtek ebben a látszólag soha véget nem érő háborúban, ahol ráadásul annyi tisztre volt szükség, amennyire csak lehetett, hogy elláthassák a cserehajókon a feladatokat, végül a régi törzsek maradékainak feléléséhez vezetett.

Geary flottaparancsnokként továbbra is jogosult volt egy törzsfőnökre, azonban a tiszt, aki betöltötte ezt a beosztást, Bloch admirálissal, a korábbi flottaparancsnokkal együtt meghalt a tárgyalások során elkövetett szindikátusi árulás eredményeként. Járt volna neki egy szárnysegéd is, de esze ágában sem volt kiemelni egy kezdő tisztet a közvetlen harcérintkezéssel járó beosztásából, hogy aztán a személyi szolgájaként kelljen ügyködnie.

– Nézzék meg a tervet, vizsgálják meg, mit mond a hajójuk terhelhetőségéről, és jelezzék, ha kifogásuk van ellene – folytatta tehát. – Szeretném tudni, ezért ne tegyék azt, hogy megpróbálnak bevágódni, és közben reménykednek benne, hogy képesek lesznek többet is kezelni annál, mint amennyit biztonsággal el tud vinni a hajójuk. Az első becslések szerint három- és ötezer fő között van a foglyok száma, amivel meg tudunk birkózni. Később majd foglalkozunk a foglyok szakképzettségeinek azonosításával, és utána elosztjuk őket azok között az egységek között, ahol szükség van rájuk. Carabali ezredes asszony.

A tengerészgyalogos tiszt bólintott.

– Készítse fel az állományát! Legkésőbb öt órával a bolygóhoz érkezés előtt szeretném látni a végrehajtás tervét. Van valakinek kérdése? – fordult most az egész csoporthoz.

– Hogyan kezeljük az ötödik bolygón lévő szindikátusi támaszpontot? – érdeklődött valaki.

– Erre még nincs kialakított álláspont – jegyezte meg Geary. Látta, ahogy az elégedetlenség hulláma végigsöpör az asztalon. Számos parancsnokának csak a halott szindikátusi volt a jó szindikátusi, és nem lenne szabad egyetlen eshetőséget sem elszalasztani, amikor szindikátusiakat lehet ölni.

– Felhívom a figyelmüket, hogy a rendszerben található katonai létesítmények erősen elavultak. A fenntartásuk és üzemeltetésük a szindikátusiak költségeit növeli. Ha épek és alkalmasak a feladatuk ellátására, azt jelenti, hogy szindikátusi pénzt költöttek rájuk, szindikátusi erőket képeztek ki és helyeztek el bennük. Amennyiben a támaszpont valódi veszélyforrásnak bizonyul, megsemmisítjük. Máskülönben nem kívánok szívességet tenni a szindikátusiaknak azzal, hogy lehúzhatják azoknak a dolgoknak a listájáról, ami miatt fájdíthatják a fejüket.

Elhallgatott, igyekezett felidézni, mit is szeretett volna még mondani.

– Addig nem tudjuk, valódi-e az egész, amíg a tengerészgyalogosok nem látják meg saját szemükkel a táborban lévő szövetségi hadifoglyokat. Mindenki őrizze meg az éberségét.

Nem hitte, hogy még akár a szindikátusiak is képesek lennének kockára tenni egy lakható világ népességét, csak hogy megpróbáljanak még néhány szövetségi hajót elpusztítani, viszont amióta megmentették, sok olyasminek volt a szemtanúja, amit korábban nem is képzelt volna.

– Lehetőségünk van jót cselekedni olyanokkal, akik egyáltalán nem számítanak arra, hogy kiszabadítják őket. Adjunk hálát ezért az élő csillagoknak, és gondoskodjunk róla, hogy az elődeink büszkék legyenek ránk!

A tömeg a szokott elképesztő sebességgel fogyatkozott meg, ahogy a parancsnokok képe szappanbuborékok módjára szétpattanva szertefoszlott. Numos és Faresa közvetlenül Geary az értekezlet végét jelző mondata után el is tűnt. Desjani jelentőségteljes pillantást vetett arra a helyre, ahol ez a kettő látszott ülni eddig, megcsóválta a fejét, majd engedélyt kért, mielőtt ódivatú módon, kisétálva elhagyta a helyiséget.

Geary reményének megfelelően Duellos megnyugtató képmása egészen végig ott maradt. A sorhajókapitány is azokra a helyekre mutatott, ahol Numos és Faresa volt az imént.

– Ezt korábban nem mondtam volna, de az a kettő veszélyt jelent a flottára.

Geary hátradőlt, kimerülten dörgölte a homlokát.

– Mit nem mondott volna korábban?

– Korábban, mielőtt a flotta négy hajója eszelős rohamra indult. – Duellos képmása mintha odasétált volna hozzá, és elfoglalta a mellette lévő szélet. – Vakmerő! Dicsőséges! Agyatlan! Nincs rá bizonyítékom, de tudom, hogy ezért Numos volt a felelős.

– Én is azt hiszem. Viszont a bizonyíték hiánya gondot jelent – ismerte be kelletlen keserűséggel Geary. – Még mindig túlságosan is ingatag a parancsnoki tekintélyem ebben a flottában. Ha nekikezdek parancsnokokat kitenni a beosztásukból, különösen egy olyant, aki annyira régen van ott, mint Numos, miközben nem tudom bizonyítani a tiszthez méltatlan viselkedést, még az is lehet, hogy végül túlságosan is sok másik hajóm indul neki vakmerően és agyatlanul az aknamezőknek.

Duellos lesütötte a szemét, és elfintorodott.

– A négy hajó nagyon is világos és hatásos lecke volt. Numos terjeszthet bármilyen hazugságot, arra mindenki emlékezik majd, hogy flottaparancsnok úrnak igaza volt, amikor arra szólított fel, ne bolygassuk azokat a hajókat, és ne kezdjen neki senki hebehurgyán üldözőbe venni néhány szindikátusi vadászt.

Geary akarva-akaratlanul felhorkantott.

– Az ember azt hinné, ha igazam van, azzal valamivel több hitelesség jár. Mit gondol? Engedelmeskednek majd a parancsaimnak, amikor az ötödik bolygó közelébe érünk?

– Jelen pillanatban igen.

– Van fogalma róla, honnan ered ez a zagyvaság Rione társelnöknőt illetően?

Duellos kissé meglepettnek látszott.

– Azt gondoltam, jó viszonyban vannak egymással, de lehetnek bármennyire jóban, ez nem az én dolgom. Rione társelnöknő nem a flottaparancsnok úr alárendeltségébe tartozó tiszt vagy legénységi állományú tag, a személyes kapcsolatnak közte és maga között nincs semmiféle jelentősége a maga parancsnoki teljesítménye szempontjából.

Geary egy másodpercig csak meredt rá, aztán felnevetett.

– Személyes kapcsolat? Rione társelnöknővel?

Most Duelloson volt a vállrándítás sora.

– A mendemondák szerint kettesben töltik az időt.

– Megbeszéléseken! Szükségem van a tanácsaira. – Geary ismét felnevetett. – Az elődeink nevére, Victoria Rione egyáltalán nem kedvel engem! Nem is köntörfalaz ezzel kapcsolatban. Megrémítem, mert attól tart, hogy bármelyik pillanatban Black Jack Gearyvé változhatok, és aztán hazahajózhatok a flottával kitúrni a hatalomból a Szövetség választott vezetőit, hogy én legyek az istencsászár vagy valami hasonló.

– Rione társelnöknő agyafúrt és okos nő – állapította meg teljes komolysággal Duellos. – Mondott olyasmit, hogy nem kedveli magát?

– Igen! Azt… – Habár, ahogy most végiggondolta, Rione számos alkalommal jelezte, nem bízik benne, de nem emlékezett olyan pillanatra, hogy bármikor is azt mondta volna, nem kedveli őt. – Igen. Azt hiszem.

Duellos újra vállat vont.

– Akár így, akár úgy, nem számít. Elmondom még egyszer, nem a maga alárendeltje, nem is katona, a vele fenntartott személyes kapcsolat teljesen helyénvaló. Már ha előfordul ilyesmi.

Geary harmadszor is felnevetett, ahogy elköszönt a sorhajókapitánytól, ám mielőtt még kilépett volna a szobából, megtorpant. Rione kémei egészen biztosan beszámoltak már a nőnek a férfival való viszonyáról terjengő pletykákról. Miért nem beszélt neki ezekről, amikor másféle szóbeszédekről viszont szót ejtett?

Lehetséges lenne, hogy ez a vaskemény politikus, akivel eddig dolga volt, a valóságban kellemetlenül érzi magát a pletykák miatt? De ha ez így van, akkor miért kereste fel ezután is?

Fél kézzel megtámaszkodott egy pillanatra a rekeszfalon, bámulta a fedélzetet, felidézte az első néhány napot azután, hogy felélesztették az alvásból, ami egy évszázadon át életben tartotta. Ennyi idő elég volt ahhoz, hogy aki csak része volt az életének, mind meghaljon harc közben vagy idős korában. A megrázkódtatás, hogy mindenki, akit egykor ismert és szeretett, az összes férfi és nő, régen halott már, ahhoz vezetett, hogy elzárja maga elől az új kapcsolatok ötletét. A jég, amely egykor teljesen körülvette, mostanra szinte teljesen elolvadt, ám ezt az egy helyet továbbra is uralta, nem mert visszahúzódni, engedni, hogy újra gyarapodjon ott a melegség.

Egyszer már elveszített mindenkit. Ez újra megtörténhet. Nem akarta, hogy ez másodszor is ennyire fájjon.

KETTŐ

Az ötödik bolygót látszatra pontosan szindikátusi munkatábornak teremtették. Mivel túlságosan messze esett a napjától, hogy bármikor is megtapasztalhassa a valódi nyarat, a világ túlnyomó része jellegtelen tundramezőből állt, amely hébe-hóba a törpenövésű, szívós növényzetből szigetek módjára kiemelkedő kopár, csipkézett hegyláncokba ütközött. Láthatóan a sarkvidékekről kinyújtózó gleccserek tartalmazták a bolygó vízkészletének nagyobbik részét, így azokat a területeket, amelyeket nem fedett jég, csupán sekély, kis méretű tengerek borították. A gyászos hangulatú helyre tekintve Gearynek nem jelentett gondot megérteni, miért nem tartották a Szutrát elég értékesnek egy hiperhálókapu költségének kifizetéséhez. Hacsak a negyedik bolygó nem volt tökéletes paradicsom, márpedig bizonyosan nem volt az, mert árnyalatnyit túlságosan is közel keringett a napjához, ezért valószínűleg kellemetlen hőség uralkodott rajta. Szutra épp az a fajta hely volt, ami a szindikátusi hiperháló létrehozatalával megszűnt számítani.

Egykor, még a rendszerugró meghajtás használatával, amelyek csillagtól csillagig vitték a hajókat, az embereknek át kellett haladniuk két pont között az összes közbenső naprendszeren. A rendszerek mindegyikének jutott bizonyos mennyiségű átmenő forgalom, amely más úti célok felé tartott. Ám a hiperhálóval a hajók egyenesen egyik csillagtól a másikhoz juthattak, függetlenül attól, mekkora volt a távolság a kettő között. Áthaladó hajók híján és külön értéket – azoknak az embereknek az otthonán kívül, akik egyszerre azt tapasztalták meg, hogy a semmi közepén laknak – felmutatni képtelenül a hiperhálóra fel nem került rendszerek lassan haldoklásnak indultak, hiszen aki csak tehette, átköltözött az így összekötött rendszerek valamelyikébe. Abból, amit a szövetségi flotta érzékelői felfogtak, a Szutra ötödik bolygóján található telepek még a szokottnál is gyorsabban koptak: a korábbi lakóhelyek kétharmada állt most üresen, és sem fűtés, sem bármiféle tevékenység jele nem látszott bennük.

Geary figyelme ismét az ötödik bolygón található munkatábor felé fordult. A közelben bányák működtek, amelyeknek talán volt tényleges gazdasági értékük, bár az is elképzelhető, kizárólag azért vannak, hogy legyen hol halálra dolgoztatni a foglyokat. Falak nem látszottak sehol, persze nem is volt szükség rájuk. A táboron kívül nem volt más, csak kietlen tundra. A szökés egészen egyszerűen öngyilkosság lenne, hacsak nem a leszállópályán át akarna valaki kijutni, ott viszont álltak a szögesdrótos falak.

Észrevette, hogy Desjani türelmesen várja, mikor fejezi be.

– Bocsásson meg, kapitány asszony. Mi a véleménye a tervről?

Gearynek nem volt ínyére, hogy orbitális pályára állítsa a flottát a bolygó körül, ezért olyan mozzanatot tervezett, amelynek során a hajók lelassítanak, a bolygó közelében kiengedik a siklókat, majd az ötödik bolygó kis holdjainak pályáin túl széles ívben visszafordulva visszatérnek, hogy felvegyék a kiszabadított foglyokkal érkező siklókat.

– Orbitális pályáról gyorsabban zajlana az emberek felvétele.

– Ez igaz. – Geary homlokát ráncolva nézte a kijelzőt. – Aknamezőknek semmi jele, nem látunk nehéz védelmi fegyverzetet a bolygón, és még a helyi szindikátusi katonai támaszpont is félig-meddig elhagyatottnak tűnik. De valami mégsem tetszik.

Desjani elgondolkodva bólintott.

– Azután, hogy a szindikátusiak megkíséreltek kereskedőhajókat használni ellenünk öngyilkos merényletre, teljesen érthető, hogyha nem érzékelt fenyegetések lehetősége is felmerül.

– A szindikátusiaknak volt elég idejük aknamezőt telepíteni és csapdát állítani nekünk. Ez azt jelenti, hogy volt elég idejük megpróbálni elrejteni a munkatábort, sőt akár elköltöztetni onnan a foglyokat is. Csakhogy ennek semmi jelét nem látni. Miért? Mert ez olyasfajta csali, amire sokkal szívesebben ráharapunk, mint azokra a könnyű hadihajókra az ugrópont közelében? Olyasmi, amit nem hagyhatunk figyelmen kívül?

– Viszont ez alkalommal semmi jele annak, hogy lesben állnának. Semmi arra utaló jel, hogy bármi is rajtunk üthetne.

– Semmi – bólintott Geary, és közben az járt a fejében, hogy vajon nem aggódja-e tényleg túl a dolgot. – Rione társelnök asszony szerint azok a civil bolygóvezetők, akikkel beszélt, halálra vannak rémülve. Viszont egyetlen katonatisztet sem lehetett elérni.

Erre már összevonta a szemöldökét a nő.

– Érdekes. De mégis mit tervezhetnek? Észre kellett volna vennünk, ha bármit rejtegetnének.

A kapitány bosszúsan kopogtatott ujjával az irányítópulton.

– Tegyük fel, hogy bemegyünk orbitális pályára! A flotta akkora, hogy igen messze kell lennünk a bolygótól.

– Ezek a holdak mindenféle bosszúságot okoznának, habár nem sokkal nagyobbak az aszteroidáknál. Ha az alakzat mellettük halad el, könnyűszerrel kikerülheti ezeket, hiszen laza csoportban és állandó pályán keringenek.

– Ez igaz, és még az én tervemben is az szerepel, hogy elhúzunk a holdak mellett. – Homlokát ráncolva nézte a kijelzőt. Úgy tűnt, semminek nem veszi hasznát abból, amit a megmentése óta ismert meg a háborúról, ezért igyekezett felidézni azokat a leckéket, amelyeket rég halott tisztek adtak neki, olyasfajta hivatásosok, akik a háború legelső évtizedeiben vesztették életüket mindazokkal együtt, akiknek sikerült megtanítaniuk a mesterségbeli fogásokat. Valamilyen okból a kis holdak látványa az egyik ilyen húzásról szóló emlékeket hívott elő benne, egyetlen hajót, amint egy jóval nagyobb világ mögött rejtőzködött, hogy aztán rárontson a mellette elhaladó célpontra. Csakhogy ennek itt nem sok értelme volt. Az ötödik bolygó holdjai túlságosan kicsik voltak, legfeljebb néhány könnyű egység bújhatott el mögöttük, és még ha ezek a kis hajók öngyilkos támadásokat is hajtanak végre, azok se érnének semmit a szövetségi flotta teljes erejével szemben, amely szoros alakzatba rendeződve várakozik majd, hogy a lehető legrövidebbre csökkentse a siklók útját.

De mit is mondott akkor annak a hajónak a parancsnoka? „Ha kígyó lettem volna, megmarhattalak volna titeket! Pontosan fölöttetek voltam, és fogalmatok sem volt róla!”

Geary gonoszul elvigyorodott.

– Azt hiszem, rájöttem, mit is tervez a szindikátusi haderő, és miért olyan rémültek azok a civilek az ötödik bolygón. Módosítsunk itt-ott a tervemen!

Az ötödik világ, amelyről Geary mostanra már tudta, hogy az oly jellegzetes szindikátusi hivatalnoki szemlélettel a költői Szutra Ötös nevet kapta, a szövetségi flotta jelenlegi sebességével alig harmincpercnyire volt tőlük. Eredeti terve szerint a hajók most kezdtek volna fékezni és kitérni szél felé, nekikezdeni a bolygó feletti áthaladásnak, amelynek során elkerülhetetlenül áthaladnának az űrnek azon a részén, ahol a Szutra holdjai tartanak éppen pályájukon.

Újra az öt holdra sandított. Egy csoportban, egymástól alig néhány tízezer kilométerre haladtak. Egyszer régen nagy valószínűséggel egyetlen tömböt alkottak, azonban az ötödik bolygó árapályfeszültsége, esetleg valamilyen másik nagy égitest ideiglenes közelsége öt darabra törte szét az egyetlen holdat.

Megérintette a híradó-összeköttetés gombját.

– Tulev sorhajókapitány úr, készen állnak a hajói?

– Jelentem, tüzelésre kész!

– Vettem. Lövedékeket indíts!

Geary kijelzőjén nagy tárgyak váltak el Tulev hajóinak testéről, és lendületet vettek a meghajtás és a vezérlőcsomagok segítségével, amelyek nyomán a sebességük kicsivel meghaladta a flotta közel 0,1-es fénysebességű gyorsaságát.

Rione társelnöknő a Rendíthetetlen hídjának megfigyelői székében elkerekedett szemmel nézett a kapitányra.

– Tüzelünk? Mire?

– Azokra a holdakra – világosította fel Geary. Nem kerülte el a figyelmét, hogy Desjani igyekszik elnyomni a mosolyát a társelnöknő meglepetése láttán.

– Az ötödik bolygó holdjaira? – Rione hangjából szkeptikus érdeklődés csendült. – Valami kifogása van a holdakkal szemben, kapitány úr?

– Semmi különös. – Geary furcsa élvezetet lelt abban, hogy tudta, Rione kémei nem hallottak még erről a műveletről.

A nő csak várt, végül eléggé felengedett ahhoz, hogy rákérdezzen.

– Miért indít támadást azok ellen a holdak ellen?

– Mert szerintem fegyverek. – Megérintett néhány gombot, előhívta a holdak nagyított képét. A felszínük olyan volt, mint egy aszteroidáé. – Látja ezeket? Arra utalnak, hogy ezt a környéket megásták. Ügyesen elrejtették, ezért keresnünk kellett, hogy rátaláljunk, de megvan.

– Egy kicsi, légkör nélküli holdon? – kérdezte Rione. – Honnan tudják megállapítani, hogy új keletű?

– Innen nem tudjuk. Csakhogy mind az öt holdon ugyanolyan jelek látszanak.

– Értem. – Az biztos, hogy a nőnek gyors volt a felfogása. – Maga szerint mit rejtettek ezekbe a holdakba, kapitány úr?