Camilla Läckberg – Henrik Fexeus

A DOBOZ

A mű eredeti címe: Box

Copyright © Camilla Läckberg és Henrik Fexeus, 2021

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Dobosi Beáta

ISBN 978-963-614-129-5 (papír)

ISBN 978-963-614-130-1 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Február

Tuva idegesen dobol a pulton. Még mindig a munkahelyén, a hornstulli kávézóban van, pedig már el kellett volna indulnia. A vendég, aki az imént telepedett le a sarokban, bosszúsan pillant rá, mire ő gyilkos tekintettel válaszol. Megjegyzi magának a fizimiskáját, és megfogadja, hogy legközelebb nem szívecskét rajzol a kapucsínójára, hanem egy kinyújtott középső ujjat.

Mindig elrontja a kedvét, ha késésben van. És most ugyancsak kicsúszott az időből. Szórakozottan a füle mögé simítja szőke haját. Fél órája el kellett volna hoznia Linust az óvodából. Az óvónők mogorva arckifejezése már nem hatja meg, túl sokszor látta, hogy érdekelje. De a kétéves fia csalódott lesz. És Tuva nem az a fajta, aki csalódást okoz gyerekeknek. Főleg nem Linusnek. Érte meghalni is kész lenne. A hétköznapokban azonban nem mindig könnyű. Pedig próbálkozik, isten a megmondhatója, rohadtul próbálkozik. Kinyitja a takarítószekrényt, leveszi a kötényét, és a hatalmas halom szennyesre dobja. Nem mehet el, amíg nem jön meg a váltótársa. Hol a pokolban van már?

Martin, Linus apja pont a fia születésének napján utazott el. Nem az ő hibája volt. Tuvát két héttel azelőtt vitte be a mentő a szülészetre, amikorra ki volt írva. Azt azonban furcsállta, hogy Martin nem látogatta meg a kórházban. A szülés során komplikációk léptek fel. Tuva túl kába volt ahhoz, hogy mindent megjegyezzen, csak halványan rémlett neki az orvos, aki újra meg újra megvizsgálta őt meg a csecsemőt, és azt bizonygatta, hogy minden a legnagyobb rendben. Ahogy Martin is, azokban a szűkszavú sms-ekben, amelyeket küldött. Majd bemegy, írta, csak még el kell intéznie ezt-azt. A szülészeten töltött időre Tuva csupán homályosan emlékezett, de az üres lakásra, amely fogadta őket Linusszel, kristálytisztán. Amíg ő megszülte a fiukat, Martin összepakolta a holmiját, és lelépett. Nyilván ezt kellett „elintéznie”. Azóta se látta, és nem is hallott a gyáva kutya felől. Jobb is így. Biztos kitekerné a nyakát, ha felbukkanna.

Azóta ketten voltak Linusszel a világ ellen. Csak a világ túl sokszor közéjük állt. Mint például most. Danielnek, a délutánosnak már egy órája be kellett volna futnia. De még mindig sehol. Tuva kénytelen felhívni és felkelteni. Délután fél kettőkor! Ő is ilyen felelőtlen volt huszonegy évesen? Valószínűleg. Nem is csoda, hogy nem működött kettőjük között a dolog. A karórájára pillant.

Basz-sza-meg!

Felveszi a tollkabátját és a sapkáját, majd készít két dupla eszpresszót. Egyet porceláncsészébe, egyet papírpohárba.

Valószínűleg Matti maradt bent tovább az óvodában Linusszel. Az az óvó bácsi, akit a fia elkezdett apának szólítani. Ahányszor a szó elhangzik, Matti furcsa pillantást vet Tuvára. A tekintete azt üzeni, hogy több időt kellene a fiával töltenie, és kevesebbet dolgoznia. Kösz a lelkiismeret-furdalást! Mintha nem lenne elég Linus könnyes tekintetével szembesülni, amiért már megint nem tudta, mikor megy érte anya.

Az eszpresszók pont akkor készülnek el, amikor Daniel betámolyog az ajtón égnek álló hajjal. Farkasordító februári hideget hoz magával, néhány vendég tüntetőleg megborzong, de Daniel szemlátomást nem veszi észre. Vagy csak tesz rá. Hogy is láthatta Tuva valaha vonzónak?

– Tessék! – mondja neki hidegen, annyi hűvösséget sűrítve ebbe az egyetlen szóba, amennyit csak lehetséges, és a kezébe nyomja a csészét. – Szükséged lesz rá. Én léptem.

Válaszra sem várva fogja a papírpoharat, és kirohan a hóba, amely nem adja jelét, hogy el akarna olvadni. Nem figyel, és egyenesen nekimegy egy rozoga, idős párnak.

– Elnézést! Késésben vagyok! El kell hoznom a fiamat – hadarja rájuk sem pillantva.

– A gyerekek tudnak meglepetéseket okozni, néha hihetetlenül önállóak.

A hang barátságos, nincs benne szemrehányás.

Tuva nem válaszol, de megkönnyebbül, hogy a figyelmetlensége nem vezet veszekedéshez. Az emberek olyan ingerlékenyek időnként. Többször is előfordult, hogy a vendégek nemcsak ruhájuk kitisztíttatását követelték, hanem busás anyagi kompenzációra is igényt tartottak, ha véletlenül leöntötte őket kávéval. Bocsánatkérő mosolyt villant a párra. A poharában lötyög a kávé, és erről eszébe jut, hogy tényleg nincs vesztegetni való ideje. Kinyög még egy elnézéskérést, aztán futva elindul a metró felé, miközben megissza a kávét. Égeti, először a száját, aztán a gyomrát. Vegyszeríze van. Mint valami gyógyszernek. Ki kell tisztítania a gépet. A hidegben még forróbbnak érzi az italt.

Azt tervezi, hogy Linusszel együtt visszamegy a kávézóba. Daniel majd meghívja a kisfiút mindenféle péksüteményre, amit csak kinéz magának. Ez a legkevesebb. A fenébe a makarónival meg a húsgolyóval! Holnap Tuva elutazik. De a ma este csak az övék!

Amint a metróba levezető lépcsőhöz ér, a térde minden előjel nélkül megroggyan. Felkiált, és az utolsó pillanatban megkapaszkodik a korlátban, hogy ne essen el. Biztos megbotlott. Ennyire azért nem siet. Nem mehet kéken-zölden az óvodába.

Próbál felegyenesedni, de mintha nem lenne csont a lábában. Összecsuklik alatta. Szédülni kezd. A rosszullét környékezi. Mintha ájulás kerülgetné. Mint amikor a kórházban kapta azokat a gyógyszereket. Szüléskor.

Linus.

Megyek.

A korlátba kapaszkodva igyekszik felállni, de mintha kilométer hosszú lenne a karja. A korlát magasan a feje felett lebeg, és már fogalma sincs, mi célt szolgál. A látómezeje peremén sötét foltok táncolnak. Forog vele a világ, és egy halk hang azt súgja, hogy le fog esni a lépcsőn. Nem is érzi.

Az első dolog, amelyet ébredéskor felfog, hogy minden tagja sajog. Kényelmetlenül fekszik. Megnyalja az ajkát, és megköszörüli a torkát. A szája kiszáradt. Rossz ízt érez, de nem tudja azonosítani. Eltart pár másodpercig, mire teljesen magához tér. Ekkor jön rá, hogy nem is fekszik. Előregörnyedve térdel. Összepréselik a falak. A plafon a tarkójához ér.

Mintha egy szűk dobozban lenne.

Ahhoz túlságosan fájdalmas, hogy álom legyen. De valóság sem lehet. Az elképzelhetetlen. Vagy mégis? A fa szaga igenis valós. A szűk, rövid réseken fény szűrődik be, négyszögeket rajzolva csupasz karjára és lábára. Csupasz… Hová lett a ruhája? Nemcsak a kabátja nincs meg, a kapucnis pulóvere se. Meg a farmerja. Valaki levetkőztette. Trikóban és bugyiban térdel. Ez nem lehet igaz.

Megint megnyalja a száját. A vegyszeríz még nem múlt el. Biztos volt valami a kávéjában. Valaki beletett valamit, anélkül hogy ő észrevette volna. Túl stresszes volt hozzá. Ráadásul az egészet megitta.

Bizsereg a bőre, ahogy elárasztja a testét az adrenalin. Ki kell jutnia innen. Sikoltozik, és tiszta erőből a falnak veti magát. A doboz meginog, de ahhoz nem eléggé, hogy kinyíljon, vagy a fa megrepedjen. Rúgni nem tud, mert a sarkán ül. Be kell érnie azzal, hogy tenyérrel veri a doboz falát, de túl közel van, hogy erőt tudjon vinni a mozdulatba. Az egyik oldalon valami hirtelen elfogja a fényt. Van ott valaki.

– Engedjen ki! – sikoltja Tuva. – Mit művel?

Nem kap választ. De érzi, hogy van valaki odakint. Hallja a lélegzését. Megint sikolt egyet, de a csend teljes és fenyegető. Az egész teste bizsereg. Újult erővel esik neki a doboz falának, ám a szűk helyen nem tud elég lendületet venni.

– Mit akar? – kiáltja, miközben kipislogja a szeméből a könnyeket. – Kérem, engedjen ki! Megbeszéljük. El kell mennem Linusért.

A karjára sandít. Az órája üvege betört, a mutatók pontban háromkor megálltak. Matti már biztosan próbálta elérni. Lehet, hogy már keresi, és minden percben megtalálhatja itt, a dobozban… De az is lehet, hogy máskor is szokott ennyit késni.

Senki sem keresi.

Mert még senki sem hiányolja.

Senki sem tudja, hogy elrabolták.

Elrabolták. Lassan felfogja a szó értelmét. Alig kap levegőt. Összerezzen egy fémes hangra.

– Hahó! – kiabál.

Balra az egyik alsó résen valami ezüstszínű, hegyes tárgyat dugnak be. Olyan, mint egy kard hegye. A penge lassan hatol be a dobozba. Tuva próbálja elhúzni a combját, de túl kevés a hely. Nincs hová elhúzódnia. A kard hegye eléri a lábát, és keményen nekinyomódik. Fáj, pedig nem olyan éles, mint amilyennek tűnik.

– Mit csinál? – sikoltja. – Hagyja abba!

A kard lassan halad tovább, a combjának nyomódva felszakítja a bőrét. Kibuggyan egy csepp vér. Aki odakint van, egészen óvatosan tolja befelé a pengét, mintha csak próbálgatna valamit. Tuva megint kiabál, de ő maga sem hallja a saját szavait. Aztán a nyomás minden előzetes figyelmeztetés nélkül megszűnik, és a kard eltávolodik pár centire.

Beindítanak egy motort. A penge remegni kezd, majd megint beljebb csúszik a dobozba, és ezúttal nem áll meg. Tuva teli torokból sikít, amikor belevág a combizmába. Ahogy egyre mélyebbre hatol, Tuva ordítása túlharsogja a berregést. A fájdalom kibírhatatlan. A látómezejét színes robbanások töltik ki, amikor a penge eléri az idegeket. A világ elenyészik, nem marad más, csak a fájdalom. A kard eléri a combcsontot, rezgése végigfut Tuva csontvázán, amitől az egész teste remegni kezd. Elhányja magát. Gyomortartalma beteríti a testét és a véres pengét. A kard megcsúszik a csont felületén, és átszakítja az izmot a túloldalon. A hegye szinte obszcén módon mered ki a bőréből. A vér azonnal lüktetve ömleni kezd a sebből. Lecsorog, és tócsába gyűlik alatta. A penge nem áll meg. Folytatja útját a másik lába felé. Tuva még mindig képtelen megmozdulni.

– Elég! Kérem, hagyja abba! – könyörög sírva. – El kell mennem Linusért. Késésben vagyok. Egyedül van.

Amikor a kard eléri a másik combját, felkészül a fájdalomra. Csakhogy erre nem lehet felkészülni. Torkaszakadtából ordít, és azt kívánja, hogy ájuljon el, őrüljön meg, vagy bármi, csak ezt ne érezze.

Eltelik pár másodperc. Egy örökkévalóság. Nem lát. A penge átment mindkét lábán, és ki a doboz másik oldalán. Megszűnik a rezgés.

De a motor tovább berreg.

Valami megszúrja hátulról a vállát. Tuva kezdi elveszíteni az ép eszét. Szabályosan érzi, ahogy az agya egy része összeroppan. Mert persze a háta mögött is vannak rések. Megpróbál előrehajolni, el a kard hegyétől, de a mozdulattól még jobban sajogni kezd a combja. Már nincs is ott. A szülészeten van, és a fiáért küzd, a kávézóban van, ahol óriási szerencséjére munkát kapott, Daniellel hancúrozik, Martinnal van, aki azt mondja, szereti. Hallja a széthasadó porc és szövet hangját, és arra gondol, hogy Linus apának szokta szólítani Mattit.

Lenéz, és látja, ahogy a bőre kidudorodik a kulcscsontján, aztán felszakad, és kibukkan a kard hegye. Mint egy bűvésztrükk. Ő a bűvész segédje, és nemsokára megtapsolják. Látta a tévében. A vállából ömlő vér vörösre színezi a trikóját, miközben a penge elindul a szemközti rés felé. A vasszag átható.

Linus kék szeme jelenik meg előtte.

Te is elhagysz, anya?

Amikor meg akar szólalni, sípoló hang tör elő a gégéjéből.

– Kérem szépen! Késésben vagyok.

A doboz mellett megmozdul valami. Az egyik nyílás Tuva arca előtt elsötétül. Egy harmadik penge. Alig pár centire a fejétől. A másik két kard, amely már átszúrta, odaszögezi.

– Ne! Ne! – suttogja.

A kard lassan mozog, de nem kell hosszú utat megtennie. Tuva látja a hegyének csillogását, de aztán már túl közel kerül ahhoz, hogy rá tudjon fókuszálni.

Linus. Bocsáss meg! Anya szeret.

Összerezzen, amikor a kard hegye a szemöldökéhez ér az orra felett. Aztán folytatja az útját a szemébe. Valami végigfolyik az arcán, majd elveszíti a látását a jobb szemére. De nem fáj. Legalább már nem fáj.

Minek van ilyen égett szaga?

Ez az utolsó gondolata.

Aztán a kard az agyába hatol.

Március

Vincent tiszta erőből az előtte álló asztalra csapott. A színház közönsége hallhatóan levegő után kapott. Összeráncolta a homlokát, hatásszünetet tartott, majd a kezét felemelve végignézett a publikumon. Tenyere alatt egy összenyomott fehér papírzacskó tűnt fel. A termen ideges nevetés futott végig, amikor leseperte az asztalról.

– Az ötös számú zacskó alatt sem volt.

A színpad sötétségbe borult, csak egyetlen reflektor világított. Rá, az asztalra és a mellette álló nőre. A csupasz fény kiemelte az előadás zárószámának komolyságát. Teljes volt a csend. Az utolsó szám alatt zene sem szólt. Így még drámaibb volt. Az asztalon öt fejjel lefelé fordított, számozott papírzacskó állt. Kettőre már rávágott.

– Még három van – mondta a nőre pillantva. – Ne nézzen a három zacskóra, Magdalena, mert tudom követni a szemmozgását! Csak gondoljon arra, melyik alatt van a szög! Egyedül maga tudja. Sem a közönség, sem én nem láttam, hová rejtette. Három. Gondoljon arra, milyen hegyes volt! Csak gondoljon rá!

A nőről szakadt a víz. A fényszóró forrón tűzött rájuk, ráadásul ugyanolyan ideges volt, mint a közönség többi tagja. Vagy még idegesebb. Vincent alaposan megnézte magának.

– Nem reagált a hármas számra, pedig háromszor is kimondtam – folytatta. – Vagyis valószínűleg nem ott van.

Erősen rácsapott a hármas zacskóra, még mielőtt a közönségnek ideje lett volna reagálni. Páran felsikoltottak a csattanás hallatán.

Még két zacskó. Ötven százalék esély, hogy csúnyán megjárja. Fogalma sem volt, miért tartja műsoron ezt a számot. Előbb-utóbb mindenki megsérült, aki előadta. Elkerülhetetlen, ha elég sokszor csinálja az ember. De nem mutathatja ki a félelmét. A trükk része, hogy úgy tűnjön, tökéletesen ura a helyzetnek, még ha nem is így érzi.

– Már csak a kettes és a négyes van hátra – mondta a nőnek. – Képzelje maga elé a szöget! A húszcentist.

A nő lehunyta a szemét, és kétségbeesetten bólintott.

– Emlékszik, hogy csillogott? Ott van a két zacskó közül az egyik alatt. Nem akarjuk, hogy rávágjak, ugye?

– Nem tudom, hogy jól emlékszem-e – nyöszörögte a nő.

Vincent felvonta az egyik szemöldökét. A színházban tapintható volt a feszültség. Két zacskó. Vincent az egyik fölé emelte a kezét. Aztán áttette a másik fölé. Ha jót választ, állva fogják megtapsolni. Ha rosszat, a szög átszúrja a kezét, és mentővel viszik a balesetire.

– Nyissa ki a szemét! – kérte.

A nő vonakodva engedelmeskedett, és a zacskókra sandított. Vincent őt nézte. Aztán megint felemelte a kezét, hogy rácsapjon az egyik zacskóra, de látta, ahogy a nő szeme elkerekedik a rémülettől, amikor a tenyere megindul lefelé. Mozdulat közben irányt váltott, és a másik zacskóra ütött. A nő felsikoltott, amikor a tenyere nagyot csattant az asztalon. Vincent leszegett fejjel várt még pár másodpercet. Aztán diadalittasan a földre seperte a szétnyomott üres zacskót, és felemelte a másikat. A szög dárdaként meredt felfelé, és halálosan csillogott a hideg fényben. A közönség felüvöltött, és talpra ugrott, miközben felharsant a zene. Vincent alkoholos filccel szignálta a szöget, beletette a zacskóba, és a láthatóan megkönnyebbült nőnek adta, aki segítségére volt a mutatványban.

Aztán a színpad szélére lépett, és kitárta a karját. Nem kellett megjátszania a megkönnyebbülést.

A taps fülsiketítő volt. Az előadás a Gävle Színházban véget ért. Vincent teátrálisan hajlongott, aztán valahová a távolba nézett. A pásztázó fény úgy elvakította, hogy nem látta a közönséget, de úgy tett, mintha látná. Az volt a trükk, hogy egyenesen előre kell nézni, és meg kell játszani, hogy felveszi valakivel a szemkontaktust. Belenevetett a sötétbe, mert tudta, hogy négyszáztizenöt ember élteti állva Vincent Waldert, a mentalista mestert.

– Köszönöm, hogy eljöttek! – kiabálta bele a tapsviharba.

Az ováció még hangosabb lett. Telt ház volt. Jó estét zárt. Nagyon jót. Ő nem jött el. A mumus. Azok az esték, amelyeken nem volt ott, nagyobb megkönnyebbülést jelentettek, mint amit hajlandó lett volna beismerni.

Ellenállt a kísértésnek, hogy kezével beárnyékolja a szemét, és szemügyre vegye az éljenző publikumot. Ez az ő pillanata volt, keményen megdolgozott érte. Ugyanakkor csak az adrenalinnak köszönhette, hogy talpon tudott maradni. 415 férőhely. 41 meg 5, az 46. Ennyi idős volt. Legalábbis még pár hétig.

Elég.

Ma nagyon közel járt ahhoz az átkozott szöghöz. És ez volt az utolsó szám egy kétórás műsor végén. A hátán patakokban folyt az izzadság, az agya mintha felforrt volna.

A nagy titok nem abban állt, hogy meg tudja jósolni a közönség viselkedését, vagy tud olvasni a gondolataikban. Hanem abban, hogy könnyednek tűnik, miközben az agya magas fordulaton jár. Az előcsarnokban a plakátokon „mentalista mesterként” hirdették, de ő már megbánta, hogy belement ebbe az elnevezésbe. Nem elég… kifinomult. Közönséges. De ahhoz elég jó, hogy elbújjon mögé. Úgy hangzott, mintha kitalált karakter lenne. Nem olyasvalaki, aki másra sem vágyik, mint hogy hanyatt feküdjön az öltözőben, és tíz percen át csak lélegezzen. És most, hogy az előadás véget ért, uralma alá kell hajtania a gondolatait, mielőtt önálló életre kelnének. Ma este ez a szokásosnál is több időt vett igénybe.

Önuralom. 8 betű. Pont ennyi sor van az erkélyeken.

Elég.

Vincent az első erkély felé pillantott, ahonnan négy embert hívott a színpadra a műsora elején, és elérte, hogy elfelejtsék a saját nevüket. Minden sorban 23 hely. Az 184.

Valaki fütyült odafent.

Nagy levegő! Verd ki a fejedből ezt a gondolatot!

184 hely. A turné utolsó fellépése 18-án lesz, méghozzá áprilisban. És ha soronként 23 szék van 8 sorban, akkor az 2 meg 3 meg 8, ami 13, és pont ennyi előadása van még hátra a turnéból.

Elég! Elég! Elég!

A szája szélébe harapott.

Még egyszer meghajolt, aztán lement a színpadról. Megállt a bársonyfüggöny mögött, és számolni kezdett magában. Egy. Ha a taps még akkor is tart, amikor tízhez ér, visszaszalad még egy kis ünneplésre. Kettő. Oldalt egy árny vált ki a sötétből. Egy harmincas nő. Három. Vincent ereiben meghűlt a vér. Hát mégis eljött. Négy. De ezúttal az előadás végét sem várta meg, hogy feljöjjön a színpadra. Öt. Hogy jutott be a kulisszák mögé? Senki sem tartózkodhatott itt az előadás alatt. Számolni fog azzal, aki beengedte. Külön megkérte őket, hogy figyeljenek. Azért, hogy megakadályozzák a nő bejutását, nem azért, hogy segítsenek neki. Hat. Viszont most végre láthatja, hogy néz ki. Sötét haját lófarokba fogta. Pólót viselt. Fekete dzsekit. Hét. A szeme összeszűkült, amikor megszólalni készült. Vincentnek fogalma sem volt róla, mennyire veszélyes. Nyolc. Intett neki, hogy hallgasson, majd a színpad felé mutatott, hogy jelezze, még nincs vége. Lehet, hogy más irányba is távozhatna a taps után. Kilenc. Ne gondolj rá! Nagy levegő és mosoly! Tíz. Visszaszaladt a rivaldafénybe.

– Köszönöm! Köszönöm! Nagyon kedvesek! – kiáltotta. – Tudom, hogy szívesen maradnának még, de attól tartok, a valóság várja magukat. Ideje indulni. És ha nem jönne álom a szemükre attól, amit ma láttak, gondoljanak arra, hogy csak tréfa volt az egész!

Szünetet tartott.

– Talán…

A közönség hangosan és kissé idegesen nevetett. Nem tudta megállni, és ő is elmosolyodott. Ez mindig bevált.

Mielőtt a közönség szedelőzködni kezdett volna, lesietett a színpadról, pedig ez volt az utolsó, amire vágyott. De az nem veszi ki jól magát, ha a fellépő még a színpadon van, amikor a publikum feláll. Ha még a télikabátjukat is ki kell venniük a ruhatárból, mint ma, mindig hamarabb elindulnak abban a hiú reményben, hogy így elkerülhetik a sorban állást. A nő még mindig a színpad mögött várta.

– Itt van – szólt Vincent a mikrofonjába. – Küldjétek a biztonságiakat! Azonnal!

Vaktában próbálkozott, de volt némi esély arra, hogy a hangtechnikusok még hallják. A legtöbb rajongója kedves volt, de nem akart meglepetéseket előadás közben. Főleg nem egy olyan nőt, aki arról volt hírhedt, hogy a műsora után felrohan a színpadra. Ez nem normális. De sikerült elkerülnie a vele való találkozást. Eddig.

Nehezére esett tiszta fejjel gondolkodni. Az előadások után időre volt szüksége, hogy megnyugodjon, és az agya lehűljön. Így nem tudta olyan jól elemezni a helyzetet, mint kellett volna. De csak annyit tehetett, hogy barátságosan viselkedik, amíg a biztonságiak megérkeznek. És tartja a három lépés távolságot.

A pihenő felé vezető rövid lépcsőre mutatott, hogy időt nyerjen. A nő előtte lépdelt. Hét lépcsőfok volt. Ó, jaj! Vincent az utolsóról kétszer lépett le, hogy páros szám jöjjön ki. A nő szemlátomást nem vette észre.

Egy nappalinak berendezett helyiségbe jutottak. Hol maradnak már a biztonságiak? A dohányzóasztalon négy bontatlan ásványvíz állt. Vincent levette és a kanapéra dobta a zakóját. Megigazította az egyik üveget, hogy minden címke egy irányba nézzen. A nő nem vette le a dzsekijét. Vincent letörölte az arcáról a sminket egy nedves törlőkendővel. A nő alig észrevehetően fintorgott. Jó. Ha valami elriasztja, az Vincent malmára hajtja a vizet. Remélhetőleg izzadságszaga van.

– Nézze, nem akarok udvariatlan lenni – kezdte –, de nem volna szabad itt lennie.

Kinyitotta az egyik vizet, és töltött egy pohárral. Bizalmatlanul figyelte a buborékokat.

– Abba kell hagynia – folytatta. – A színfalak mögé csak olyanok jöhetnek, akik a produkcióban dolgoznak…

A nő félbeszakította.

– Mina – mutatkozott be. – Mina Dabiri. A rendőrségtől.

Aztán gyorsan megigazította az egyik flakont, amely elmozdult kissé, amikor Vincent elvette mellőle a másikat, hogy minden címke egy irányba nézzen. Majd kezet nyújtott. Vincent némán megrázta. A mentalista mesternek egyszeriben fogalma sem volt, mit mondjon.

***

MINA A KIS SÖTÉTBARNA ASZTAL túloldalán ülő férfit nézte. Vincent Waldert. Meg kellett várnia, hogy levegye a fellépőruháját, az elegáns, de egyszerű kék öltönyt és a fekete inget. Most lényegesen lezserebben volt felöltözve: fehér pólót meg fekete farmert viselt. Bár még csak március volt, és a tél szorosan a markában tartotta Gävlét, nem húzott kabátot.

Legnagyobb meglepetésére vonzónak találta. Ritkán történt ilyen vele. Váratlanul a „stílusos” szó jutott az eszébe. Valami szigorú, kissé régimódi elegancia sugárzott belőle, még farmerben meg pólóban is. Bár öltönyben ez látványosabb volt.

Mina szeretett volna nyugodtabb helyen beszélni vele, de Vincent ragaszkodott hozzá, hogy egyen valamit. Mindig az volt a legfontosabb, hogy tartsák a tervet, ám ezúttal engedélyt kapott rá, hogy hagyja a férfit dönteni. Elvégre ő akart tőle valamit. Ezért kénytelen volt egy kényes rendőrségi ügyről Harry kocsmájában – azon kevés gävlei helyek egyikén, ahol este tíz után is nyitva volt a konyha – beszélgetni.

Az előadást követően Vincent kimerültebbnek tűnt, mint amiben Mina reménykedett. Hátha az evés segít. Neki ugyanis egy szellemileg friss Vincentre volt szüksége. Az ő gondolatait már elterelte a közeli bárnál ácsorgó vendégek moraja. Skånei nyelvjárásban beszéltek, és fehér papír négyszögeket viseltek a nyakukban egy szalagon. Biztos konferencián vettek részt valami közeli hotelben. Mina szerint úgy néztek ki, mint a nagyra nőtt iskolások kulcscsomóval a nyakukban.

A levegőt megtöltötte a sör és a feromonok szaga, amitől Mina legszívesebben szájmaszkot húzott volna, de elfojtotta a késztetést, és megint Vincentre figyelt. A rendőrségi nyilvántartásokban nem talált róla semmit, ezért kénytelen volt máshol keresgélni. A Wikipédia meg a Google elárulta neki, hogy a férfi körülbelül egy hónap múlva tölti a negyvenhetet, a Walder felvett név, és foglalkozását tekintve „mentalista”.

Honlapja szerint a mentalista a pszichológia, a manipuláció és titkos trükkök segítségével teremti meg például annak illúzióját, hogy látnoki képességekkel rendelkezik, vagy képes olvasni mások gondolataiban. Az interjúi alapján úgy tűnt, hogy a hétköznapi bűvészet világában is járatos. Bár Mina azért volt itt, mert a férfi tudta, hogy működnek az emberek, a bűvészet is kapóra jöhetett, tekintve, hogy milyen fényképek lapultak a mappájában. Arról nem talált semmit, mit csinált a férfi ezelőtt, vagy hol született. A Wikipédia szerint tizenöt éve volt hivatásos, de széles körben csak később lett ismert egy tévéműsornak köszönhetően.

A sorozat egyik adásában rejtett kamerák előtt végzett el egy pszichológiai kísérletet. Véletlenszerűen kiválasztott egy férfit, akit nap mint nap szuggerált és hipnotikus utasításokkal bombázott, anélkül hogy szerencsétlen tudta volna, mi történik vele. Végül a fickó egy éjszaka felkelt, és festékspray-vel egy gyár falára fújta a Vincent Walder nevet. Csupa nagybetűvel. Százszor. Órákig tartott.

A biztonsági őröket nem avatták be. Amikor elkapták a pasast, és megkérdezték, mit művel, azt felelte, hogy fogalma sincs. Elképzelése sem volt arról, mit csinált az elmúlt órákban, és őszintén meglepődött, amikor megpillantotta a festéknyomokat a kezén és a ruháján.

Mina nem látta az adást, de emlékezett, hogy akkoriban mindenki erről beszélt. Elszabadult a pokol. Sokaknak erkölcsi aggályai voltak. Vincent azt állította, hogy ez a fanatizmusról szólt: tudni szerette volna, hogy ilyen abszurd gondolatok gyökeret verhetnek-e a tudattalanunkban, és irányíthatják-e a viselkedésünket anélkül, hogy mi magunk tisztában lennénk velük. A falra írt szavakkal valami Monty Python-film előtt akart tisztelegni, és amikor arról kérdezték, miért pont a nevét választotta, azt felelte, hogy ez volt a legártalmatlanabb, ami az eszébe jutott. Egy művész egyébként is mindig szignózza az alkotását, mondta. Ebből a mondatból mém lett az Instagramon, néhány hónapig terjedt, aztán az egész ügy lecsengett.

Az olaj és a grillezett hús szaga másodpercekkel azelőtt csapta meg Mina orrát, hogy egy pincér letett volna egy hamburgert Vincent elé. Kis tálkában majonézt és ketchupot is hozott. Minát kirázta a hideg. Akárki akármit csinálhatott azokkal a tálkákkal, amíg ideértek a konyhából. Ez kicsit sem higiénikus. Reflexből előkapott a zsebéből egy nemrég vásárolt alkoholos gélt, nyomott belőle a tenyerébe, és összedörzsölte a két kezét.

– Előadások után szükségem van a szénhidrátra – szabadkozott a mentalista. – Különben képtelen vagyok tiszta fejjel gondolkodni.

Felvett egy krumplit a tányérról, beletunkolta a majonézbe, és a szájába dugta. Mina figyelmesen nézte a férfit. Ha a ketchupba is beletunkolta volna, kénytelen lett volna kihúzni azon emberek listájáról, akikkel kapcsolatban akar állni. De szerencsére csak a majonézbe mártotta bele. Ez reménykedésre adott okot.

– És elnézést kérek a viselkedésemért – folytatta a férfi. – Másvalakinek hittem. Volt egy kis gondunk egy… túlzottan lelkes… rajongómmal. Azt hittem, maga az. Nem akartam barátságtalan lenni.

Mina legyintett. A pincér letett egy sört Vincent, egy kólát pedig Mina elé. Mina előhúzott egy eldobható szívószálat a zsebéből, levette róla a papírcsomagolást, és a pohárba dugta. Vincent végignézte, de egy szót sem szólt.

Mina megvárta, míg a pincér hallótávolságon kívül ér, mielőtt megszólalt.

– Ajánlották magát nekem – mondta halkan. – Amennyire tudom, nagyon jól ért az emberi pszichéhez. És sokat tud a bűvészetről is. Olyasvalakire van szükségünk, aki mindkét területen jártas.

A férfi bólintott, és belekortyolt a sörébe.

– Fiatalkoromban bűvészkedtem – felelte. – De húszévesen rájöttem, hogy a kártyatrükk nem a legjobb csajozós módszer a világon. Így aztán abbahagytam.

– És az segített?

– Ezt döntse el maga! Egy hónappal később megismerkedtem az első feleségemmel. Azóta csak hobbiszinten foglalkozom bűvészkedéssel. De miért érdekli ez a rendőrséget?

Mielőtt Mina válaszolhatott volna, Vincent az órájára pillantott.

– Jaj, elnézését kérem! – mondta. – De a feleségről jut eszembe. Mindjárt háromnegyed, haza kell szólnom. Ilyenkor szoktunk beszélni. Pár perc az egész.

Mina kezdte elveszíteni a türelmét. Szeretett volna mielőbb a tárgyra térni. Már eleget várt a férfira. A kollégái azt szokták mondani, hogy túl rámenős, és lehetne egy kicsit társaságibb ember is, ha azt szeretné, hogy mások barátságosan közeledjenek hozzá. Neki azonban voltak kétségei. Lassan tíz éve dolgozott rendőrként, és még nem akadt olyan ügye, amelynek a megoldása az ő barátságosságától függött volna. De biztos igazuk volt.

– Semmi baj – mondta, és diszkréten testhelyzetet változtatott a kemény széken.

A kóláját bámulta, és kizárta a nejével beszélgető Vincent hangját. Maga elé képzelte a szűk egy hete talált dobozt. Csillogó díszítésével úgy festett, mintha egy Las Vegas-i bűvészshow-ból származna. Látta a lelki szemei előtt, ahogy egy flitteres ruhát viselő segéd – természetesen nő, mert a bűvészmutatványokban mindig nőket aláznak meg – belekuporodik, és egy bűvész – természetesen férfi – hosszú kardokat dug be a nyílásokon, míg a közönség hangosan „ááá”-zik meg „óóó”-zik. Rákeresett. A nőellenes kelléket kardos doboznak vagy kardos kosárnak hívták. Két nevet is kapott a kicsike. Az eredeti ugyanis nem doboz volt, hanem kis kosár. Benne egy gyerek. Visszataszító. A mutatvány mégis klasszikussá vált. Gyerek és nő. Mindig ők az áldozatok.

De nem azért ült Harry kocsmájában Gävlében egy fogvacogtató éjszakán, Vincent Walderre várakozva, mert a kollégái egy házilag összeeszkábált bűvészkelléket találtak. Hanem a holttest miatt, amely benne volt. Még nem sikerült azonosítaniuk. És elakadtak. Minden nyomot követtek a bevett módszerekkel, de nem jutottak egyről a kettőre. Végül a főnökével, Juliával azt a következtetést vonták le, hogy itt már csak újszerű módszerek segíthetnek, ha meg akarják oldani az ügyet.

Mina nagyot szívott a szívószálba, és a konferencián részt vevő társaságra szegezte a tekintetét, hogy elhessegesse a szeme előtt felbukkanó képeket. Nem szívesen gondolt rájuk. Csakhogy újra meg újra megjelentek, és pont olyan élesen látta őket, mint a valóságban. Ritkán érintették az ügyek ennyire mélyen, de ebben volt valami sajátos. A doboz két oldalán kardok markolata kandikált ki. A túloldalon pedig a hegyük. A kettő között, a dobozban furcsa marionettbábuként felnyársalva kuporgott a fiatal nő. Mina összeszorította a szemét. De már késő volt. Túl késő.

Még nem sikerült kinyomozniuk, ki a nő, és nem volt gyanúsítottjuk. A dobozt a holttesttel együtt beküldték Milda Hjortnak az Igazságügyi Orvostani Intézetbe, de Mina nem igazán hitte, hogy bármit is találnak. Meg volt győződve róla, hogy a kulcs az elkövetés módja.

Hirtelen tudatosult benne, hogy Vincent őt nézi. Nyilván befejezte a telefonbeszélgetést. Mina megköszörülte a torkát, és kiverte a képeket a fejéből.

– Elnézést! – mondta megint a férfi. – Most már csak a magáé vagyok. Hallom a kiejtésén, hogy nem idevalósi. Azt tippelném, hogy stockholmi. Mégis itt van, Gävlében. Csütörtökön, késő este. És a bűvészetről meg az emberi pszichéről akar beszélgetni egy mentalistával. Nem azt mondta, hogy ajánlottak magának? Őrülten kíváncsi vagyok, miről van szó.

Előrehajolt, hogy még jobban kifejezésre juttassa érdeklődését. Mina úgy döntött, megvárakoztatja. Azt akarta, hogy tényleg felcsigázza a dolog.

– Láttam, hogy dedikált szuvenírt adott annak a nőnek az előadás végén – mosolygott a lehető legbarátságosabban. – Ezek szerint a művész még mindig szignózza az alkotását.

A férfi szemlátomást zavarba jött, aztán elnevette magát.

– A szögre gondol? Tudom, hogy nagyon közhelyes. Mit mondhatnék? A közönség elvárja tőlem az óta a tévéműsor óta. Én meg nem akarok csalódást okozni. Végtére is időt és pénzt áldoznak rám.

Vincent válla ellazult. Ha eddig résen volt, most már kiengedett. Egyelőre.

– Egyébként igaza van – mondta Mina. – Nem lennék itt, ha nem lenne fontos. Van egy ügyünk, amit nem értek. Idáig még sikerült távol tartanunk a sajtót, de valószínűleg csak idő kérdése, hogy megírják.

A férfi levágott egy falatot a hamburgerből. Mina kimondhatatlanul örült, hogy késsel-villával eszik. Ha kézzel ette volna a zsíros szendvicset, feláll az asztaltól.

– Bocsásson meg – hadonászott Vincent a villájával –, de mi közöm nekem ehhez?

Válasz helyett Mina előhúzott egy bézs borítékot egy mappából, és fényképeket vett ki belőle. Kikeresett egyet, amely nem a felnyársalt holttestet ábrázolta, hanem a kardokkal átszúrt dobozt. Ezt tette felülre, majd gemkapoccsal összefogta a paksamétát. Jobb, ha Vincent nem látja a többi felvételt.

– Tudja, mi ez? – mutatott a fotóra.

Vincent villája megállt a szájától egy centire.

– Kardos kosár – felelte. – De hívják kardos doboznak is. De mi… Hogy… Ezt nem értem.

Bekapta a falatot.

– Én sem – mondta Mina. – Pontosabban a tettest nem értem. Arra gondoltam, maga talán igen. Merthogy… Ért hozzá. Ezért szeretném a segítségét kérni. A doboz nem volt üres, amikor megtaláltuk, hogy úgy mondjam. Eltartott egy darabig, mire kihúzogattuk a nőből a kardokat.

Vincent abbahagyta a rágást, és szemmel láthatóan elsápadt.

– Az áldozattal semmire sem jutottunk – folytatta Mina. – Szerintem csak úgy találhatjuk meg az elkövetőt, ha rájövünk, hogyan gondolkodik. Bárcsak azt mondhatnám, hogy ritkán van dolgunk megcsonkított holttestekkel, de sajnos nem ez a helyzet! Legalábbis sokkal gyakrabban, mint hinné az ember. De egy bűvészkellékben? Ez valami új. Kinek jutna eszébe ilyesmi? És főleg miért? És itt jön a képbe maga. Láttam az előadását. Maga tudja, hogyan gondolkodnak az emberek. Jobban tudja, mint mások. Kérem, segítsen nekem megérteni, ki ez a tettes!

Vincent meglepetten dőlt hátra.

– Nincsenek kriminálpszichológusaik az ilyen esetekre? – kérdezte. – Mit tudhatok én, amit ők nem? A bűnözők profilozása nem igazán az én terepem.

Belemártott néhány krumplit a majonézbe, majd bekapta.

– Ahogy már mondtam: maga ismeri az emberi pszichét, és járatos a bűvészetben. A mi pszichológusaink nem. Egyébként meg… – Körülnézett, mielőtt halkan folytatta. – Egyébként meg a kriminálpszichológusunk szerint legutóbb „egy középkorú, előkelő görög férfit” kerestünk, aztán meg kiderült, hogy egy fiatal svéd nő az elkövető, aki egy raktárban dolgozik.

Vincentnek még éppen sikerült egy szalvétát a szája elé tennie, mielőtt nagy nevettében kiköpte volna a krumplit.

– Akkor is elég furcsán hangzik – mondta. – Amennyire tudom, a rendőrség nem nézi jó szemmel, ha civilek keverednek bele egy ügybe. Nem tanultam profilozást. Tudom, hogy működnek az emberek, de a tudásom hétköznapi pszichológián, saját megfigyeléseken és általános statisztikai valószínűségeken alapul.

– És maga szerint mit csinál egy kriminálpszichológus?

– Én a szórakoztatóiparban dolgozom. Senkinek sem esik bántódása, ha hibázom az előadáson.

– Leszámítva magát – felelte Mina. – Épp eléggé bízik a saját képességeiben ahhoz, hogy megkockáztassa, hogy egy hatalmas szög fúródjon a kezébe.

Vincent halványan elmosolyodott.

– Pedig nem kellene – mondta. – De jól van. Bár nem egészen értem, mi lesz a szerepem, és miért hozzám jöttek.

– Nekünk… – Mina habozott. – A csoportunknak különleges pozíciója van a rendőrségen belül. Szigorúan véve nem tartozunk egyik szervezeti egység alá sem.

– Miért?

– A főnökünk, Julia a rendőrfőkapitány lánya, és…

– Nepotizmus?

Mina dühbe gurult, és észrevette, hogy Vincent érzékelte ezt.

– Dehogy! Julia remek szakember, született vezető, és nem lepne meg, ha belőle is rendőrfőkapitány lenne. De őt is ugyanúgy idegesíti, mint minket, hogy a rendőrség ilyen szűk látókörű és nehézkes. És annak ellenére, hogy a rendőrfőkapitány lánya, sikerült rábeszélnie a főnökséget, hogy hozzanak létre egy… független csoportot az ő vezetésével.

– A krémek krémjét?

– Na ja – felelte Mina szárazon. – Így is lehet mondani. Szegény ember vízzel főz.

– Különleges csoport különleges szakértelem nélkül? – kérdezte Vincent csodálkozva.

Mina értette, de nem tudta, hogyan magyarázza el. Azért tett egy kísérletet.

– Mindenkinek van tehetsége valamihez. De senki sem bújhat ki a bőréből, és ezer oka lehet annak, hogy egy rendőri egység kölcsönadja egy emberét.

– Magát miért adták kölcsön? – kérdezte Vincent halvány mosollyal a szája sarkában.

– Nemigen tudom. De azzal tisztában vagyok, milyen képességekkel rendelkezem rendőrként. Makacs vagyok, törekvő, és merek rendhagyóan gondolkodni.

– De? – nyúlt Vincent egy újabb krumpliért.

– De a csoport, ahol dolgoztam, nehezen tudott kezelni. Fogalmam sincs, miért. Nekem nem volt bajom velük. Nincs bajom a csoportokkal. A csoportoknak van bajuk velem. – Megköszörülte a torkát. – Szóval a főnököm beleegyezett, hogy külső tanácsadót kérjünk fel ebben az ügyben. Szerény díjazásra számíthat. Viszont csinálhat valami fontosat.

– Mármint ahhoz képest fontosat, hogy csak a színpadon állok? – kérdezte a férfi, és visszatolta a fényképeket Mina elé. – Összekeveri a „mentalista mestert” a valósággal. Sajnálom, hogy feleslegesen fáradt. De valamit meg kell értenie. Ahogy mondtam: én a szórakoztatóiparban dolgozom. Szórakoztatom az embereket. A „mentalista mester” egy szerep, semmi több. Ami a színpadon történik… az a színpadon is marad. Az nem a valóság. Biztos úgy tűnik, hogy különleges képességeim vannak, de az az igazság, hogy ezt bárki meg tudja tanulni. Maga pszichológiai profilokról beszél. Gyilkosok pszichológiai profiljáról. De én semmit sem tudok a gyilkosokról. Viszont vannak olyanok, akiknek ez a munkájuk. Olyanok, akik… Hogy is mondta? Akik valami fontosat csinálnak.

Nem nézett Mina szemébe. Ő meg nem erre számított. Azt hitte, hogy a férfi időhiányra vagy fontosabb dolgokra fog hivatkozni. Felkészült rá, hogy hízelegnie kell majd az egójának. De arra nem, hogy a képébe hazudik.

– Értem – állt fel. Ideje volt stratégiát váltani. – Ez esetben tévedtem. Ezek szerint csak nagyon meggyőző a színpadon. Elnézést kérek. Csupán egy ötlet volt. Rendezem a cechet, aztán ne is beszéljünk róla többet! Azt hiszem, a pulton felejtettem a számlát a skånei társaságnál.

– Helsingborgi – felelte a férfi fáradtan, és turkálni kezdte az ételét. – Helsingborgiak. Az elektronikai biztonságról szóló konferenciára jöttek. Rajta van a logó a névtáblájukon. És a maga helyében nem zavarnám őket. Az a háttal álló magas nő éppen szóba elegyedett egy férfival. Ma este ez az első olyan beszélgetése, amikor nem kell összegörnyednie, hogy ne ijessze el a partnerét. Kár, hogy a fickó nős. Nem is értem, miért képzelik a férfiak, hogy nőtlennek tűnnek, csak mert levették a jegygyűrűjüket. Akkor is mérföldekről lerí róluk, hogy házasok. Mindegy. Nem akarják, hogy rajtakapják őket, és úgy tűnik, a nőnek nagy szüksége van erre.

Mina erőt vett magán, hogy ne vigyorodjon el. Vincent szemlátomást nem volt tudatában annak, mit mondott éppen.

– Amúgy sem kell fizetnie – tette még hozzá a férfi. – Már fizettem.

– Hány lépcsőfok vezet le a Gävle Színházban a színpadról a pihenőbe? – kérdezte Mina gyorsan.

– Nyolc – felelte Vincent. – Miért?

– Hét. Ha az ember nem lép le kétszer valamelyikről, hogy páros szám jöjjön ki.

A férfinak leesett az álla. Most már teljes egészében Minára figyelt. Valószínűleg nem volt hozzászokva, hogy mások kiszúrják a furcsaságait. Mina visszaült a székére, és ezúttal nyíltan elmosolyodott.

– Szóval – tolta megint elé a képeket –, van valami ötlete?

– Jól van – felelte Vincent. – Maga nyert. Egyelőre.

A legfelső kép félrecsúszott, és kilátszott alóla a következő fotó egy részlete. Mina nem volt elég gyors, Vincentnek sikerült kihúznia.

– Ó, hogy az a! – grimaszolt a férfi.

– Igen. Ez a helyes reakció.

Vincent összehúzott szemmel nézte a felvételt, fokozatosan szoktatva magát a borzalmas látványhoz.

– Ez meg mi?

Úgy tűnt, egy nejlonzacskóba dugott tárgyra mutat a holttest mellett.

– Az áldozat órája. A mutatók három órát mutattak, amikor összetört, és úgy fest, ez a halál beálltának időpontja is. Mármint délután három.

– Nem arra gondoltam. Hanem erre itt.

A karcolásokra bökött a nő egyik combján, közvetlenül a seb alatt, ahol a kard belehatolt. Két hosszú csíkot három rövidebb kötött össze, egymástól egyenlő távolságra. Mina szerint egy létrára hasonlított.

– Vágásnyomok – mondta. – Késsel vagy valami hasonlóval ejthették őket. Biztos így akarták terrorizálni. Egy kis kóstoló abból, ami várt rá.

– Nagyon precízen csinálták – jegyezte meg a férfi. – És távolról sem olyan brutalitással, mint ahogy aztán szétszabdalták. Szerintem nem kínozták. Ez a „létra” inkább valamiféle szimbólum lehet.

– De minek a szimbóluma?

– Sok vallásban szerepel létra. A Bibliában ott van például Jákob lajtorjája, ami az égig ér. Freud szerint a nemi aktushoz van köze. Ne kérdezze, miért! De szerintem ez itt valami egyszerűbb lesz.

Elfordította a képet kilencven fokkal, és megint a bőrbe karcolt, immáron fekvő létrára mutatott.

Mina rájött, hogy már nem létrát lát. Hanem egy római hármast.

Mindketten hallgattak egy darabig. A bárnál álló csoport hangoskodásától Mina a saját gondolatait se hallotta.

– Nem szívesen kérdezem meg, de… – szólalt meg Vincent.

Mina bólintott.

– Tudom, mire gondol – mondta. – Ha ez itt egy hármas, hol az egyes meg a kettes?

***

REGGELENTE VINCENT mindig nagyon nehezen tért magához. Azok az álom és ébrenlét közötti másodpercek, amikor csak a lepedőt, a vakító napsugarat és az altató gyenge utóízét érezte. Nem érzékelte sem a teret, sem az időt, sem azt, hol van az univerzumban. Pár másodpercnyi áldott vákuum, amelyben semmi más dolga nem volt, csak létezni.

Aztán a valóság lassan betolakodott a tudatába. A porcelán csörömpölése. A téllel dacoló madár, amely a Maria által épített etetőben csicsereg. A fia, Aston hangosodó és halkuló hangja, az egyik másodpercben vidám, a következőben dühös.

Vincent felült, és félrehajtotta a paplant. Letette a lábát a padlóra. Először a balt. Felvette a nadrágját és az előző napi ingét. Csak este volt rajta, mégis úgy döntött, hogy majd kidobja a mosásba. A legfelső gombot nem gombolta be, mintha ott sem lenne, csak a többi hatot. Ahogy kellett. Nem értette, miért varrnak minden ingre hét gombot. Biztos pszichopatáknak készítik.

Amikor belépett a konyhába, már mind asztalnál ültek. Kivéve Rebeckát.

– Szólj a kamasz lányodnak, hogy kész a reggeli! – mondta Maria rá sem nézve.

Vincent igyekezett felidézni azokat az időket, amikor a szavaiknak még nem volt kimondatlan és rejtett értelme. Nem járt sikerrel. Az élet, a hétköznapok, a veszekedések és a bizalmatlanság lassan és észrevétlenül megsemmisített mindent, amijük egykor volt. Nem lehetett megmondani, pontosan mikor kezdődött.

Maria almát darabolt Astonnak, aki hevesen kevergette a joghurtját a kanalával. A zöld tea mellettük valószínűleg már rég kihűlt. Benjamin lassan és nagy gonddal pucolta a két tojást, miközben mindent elkövetett, hogy úgy nézzen ki, mint aki még mindig alszik. Egyik kistányérra a héjat, a másikra a tojást tette. Vincent bekopogott Rebecka szobájába.

– Gyere enni, Rebecka! – kiáltotta be.

Előre tudta, mi lesz a válasz.

– Nem vagyok éhes! – hallatszott a lánya hangja bentről.

– De enned kell. Gyere!

Válaszra sem várva visszament a konyhába. Amikor leült az asztalhoz, hallotta, hogy a háta mögött kinyílik az ajtó. Aztán egy csattanással bevágódik. Benjamin bosszúsan Rebecka felé pillantott, de egy szót sem szólt.

– Anyaaa! – kiáltotta Aston. – Túl nagyok a falatok. Túl nagyra vágtad!

Az anyja felé lökte a tálat, mire egy kis joghurt kiloccsant.

– Dehogy, kicsim, máskor is ekkorára szoktam. Nézd csak meg!

Maria felemelt egy darabot az ujjhegyével, amely ragacsos lett a joghurttól. Bosszús lett, de Aston nevetésben tört ki.

– A joghurtot nem kézzel esszük, anya! – kiáltotta. – Így ezer évig tartana.

– Tényleg nagyok egy kicsit – jegyezte meg Vincent, és a tálért nyúlt.

Fogott egy kést, és elkezdte kisebb darabokra vágni a falatokat. A feleségére sandított. Még mindig dühösnek tűnt, ahogy lenyalta az ujját. Vincent mérlegelte, mondjon-e valamit. Mariánál minden attól függött, mennyire nyitott az adott pillanatban. Hogy be van-e kapcsolva az adóvevő készüléke. Vincentnek néha sikerült eltalálnia. Máskor nem.

– Válogasd meg a harcaidat! – mondta végül halkan. – Kihűl a teád.

Megsemmisítő pillantást kapott válaszul. Nyilván ezúttal melléfogott.

– Azt szeretném, ha anya darabolná fel! – csapott a tenyerével az asztalra Aston. – Ő jobban csinálja!

– De már elég nagy vagy ahhoz, hogy te magad csináld – felelte Vincent. – És akkor pont olyan lesz, amilyet szeretnél. Ha mi vágjuk fel, akkor meg olyan, amilyet mi szeretnénk.

– De a ti dolgotok reggelit készíteni – vitatkozott Aston.

– De hisztis egy kölyök vagy! – sziszegte oda Rebecka az öccsének.

Tüntetőleg karba font kézzel ült le az asztalhoz.

– Te vagy az! – visította Aston. – Te vagy a hisztis kölyök!

– Én tizenöt éves vagyok, te meg nyolc. Majdnem kétszer annyi idős vagyok, mint te. Úgyhogy te vagy a kölyök.

– Neeem!

Aston félig felállt, de Maria a vállára tette a kezét.

– Tényleg idősebb nálad – mondta. – De ez csak annyit jelent, hogy neki magának kell feldarabolnia az almáját. Mindent magának kell csinálnia. Neked meg nem.

Aston szélesen elvigyorodott, amikor Maria rákacsintott. Vincent tudta, hogy Aston imádja az anyját, és semmi sem teszi boldogabbá, mint az érzés, hogy ketten vannak a nővére ellen.

– Ki reggelizik már almát? – kérdezte Rebecka. – Tiszta hülyeség.

Vincent a gyümölcsre koncentrált. Tizenkilenc falat. Ha mindet elfelezi, harmincnyolc lesz. Páratlanból páros. Elárasztotta a nyugalom. Szerette a szimbolikát. A szokatlannak esélye nyílt arra, hogy megszokottá váljon. Van remény. Imádta a családját, de a káoszt, amelyet maguk körül teremtettek, nehezen viselte. A rend híve volt. A struktúráé. A páros számoké.

– Tessék, öcsisajt!

Aston elé tolta a tálat, aki egy pillanatig azt fontolgatta, kötözködjön-e még. Úgy tűnt, nem igazán érti az „öcsisajt” szót, ezért vetett egy dacos pillantást az apjára, majd enni kezdett.

– Egyél egy szendvicset! – kérlelte Maria Rebeckát. – Vagy egy joghurtot. Vagy bármit! Csak egyél valamit!

– Anyunál sosem kell reggeliznem – felelte a lány még mindig karba tett kézzel. – Ő sem eszik dél előtt. Időszakos böjt. Jót tesz a szervezetnek, ha megpihen egy kicsit az emésztés. Nem arra teremtettek minket, hogy folyton kajáljunk. Túl sokat eszünk. A kőkorban csak hébe-hóba ettek az emberek, néha napokig semmit.

– Ez az anyád dumája – felelte Maria. – És már nem a kőkorban élünk. Mondd meg a lányodnak, Vincent!

– Igaza van – töltött magának kávét Vincent. – A szervezetünk nem alkalmazkodott a modern táplálkozáshoz, és friss tanulmányok kimutatták…

Maria felpattant, és a mosogatóba tette a tányérját, amelyen egy fél avokádós rozskenyér hevert. Rajta szokás szerint a környezetkímélő módon előállított kókuszpehely. Aranyárban adták, de gyulladásgátló hatása volt, ami Maria szerint az örök élet kulcsa.

– Egek! Mi lenne, ha egyszer mellém állnál? – kérdezte. – Tiszta sor, hogy ennie kell valamit! Fejlődésben lévő kamasz, nagyon sokat változik még a teste. A lányoknál kimaradhat a menstruáció, ha nem esznek…

– Pfuj! – hördült fel Benjamin. – Muszáj pont most a menstruációról beszélgetnetek? Eszem!

– Tizenkilenc éves vagy, Benjamin – szólt rá Vincent. – Nem irtózhatsz a testnedvektől.

A fiú az apjára meredt. Aztán felállt a második tojással a kezében, és a fejét csóválva bevonult a szobájába.

– Akkora egy tulok vagy, apa – állapította meg Rebecka szárazon.

– Ilyet nem mondunk, Rebecka – felelte Vincent. – Mostanság autizmus spektrumzavarnak hívják.

Maria ügyet sem vetett rájuk, csak fújta a magáét.

– Folyton azt hallgatom, az anyád mit hogyan csinál – dohogott. – Meg kell értened, Rebecka, hogy ebben a házban, ebben a családban megvannak a szabályok és a menetrend. Nálunk teljesen mindegy, hogy ti mit hogyan csináltok Ulrikával.

– Igenis, Maria néni!

Rebecka is felállt, és vett egy szelet kenyeret a kosárból. Tüntetőleg Maria felé emelte, majd bement a szobájába, és bevágta az ajtót.

– Megettem! Köszönöm, anya! Megetetem a polcokat.

Aston hátratolta a székét, és a nappaliban álló akváriumhoz futott.

– Pócokat – kiáltotta utána Vincent. – Azok amerikai pócok.

– Én is tudom – felelte Aston, miközben eleséget szórt a vízbe. – Nyami, nyami!

Aztán visszatért a konyhába, fogta az iPadjét, amely a konyhapulton töltődött, és beszaladt a szobájába.

– Öt perc, Aston! – kiabált Vincent. – Aztán öltözünk, és megyünk iskolába! Öt perc!

Maria a pultnak dőlt, és karba tette a kezét, öntudatlanul is Rebeckát utánozva.

– Csak azért szólít Maria néninek, hogy idegesítsen.

Vincent értetlenül nézett a feleségére.

– De hát a nagynénje vagy – válaszolta. – Az anyja testvére. Hogy haragudhatsz ezért? Elvégre igaza van.

Nem értette, miért fecsérli Maria arra az energiáit, hogy nyilvánvaló tényeket vonjon kétségbe. Vett egy szelet rozskenyeret, és elkezdte nagy gonddal megvajazni. Nem maradhattak rajta vajrögök, és egészen a széléig meg kellett kenni.

– Nem erről van szó – mondta Maria. – Tényleg nem érted? Úristen, egy robothoz mentem feleségül! Azért mondja, hogy piszkáljon!

Vincent a homlokát ráncolta. Szerette volna megérteni. De Maria reakciójának logikája követhetetlen volt számára. Ami tény, az tény. Az már más kérdés, milyen érzelmekkel viseltetik iránta az ember. A ténytől azonban nem lehet eltekinteni.

– Egyébként kivel vacsoráztál tegnapelőtt? – kérdezte Maria teljesen más hangnemben. – Ulrikával?

Vincent meglepetten pillantott fel. Éppen beleharapott a kenyérbe, és kénytelen volt megrágni a falatot válasz előtt. Tíz rágás. Majdnem tizenegy lett, de az utolsó pillanatban fékezte magát.

– Már miért vacsoráztam volna a volt nejemmel? – kérdezett vissza.

– Láttam a mobilbankban a levonást. Aztán megnéztem a számlát a pénztárcádban. Meghívtál valakit Gävlében. Aztán felvitted a szobádba, mi? Dugtatok?

Maria hangja a magasba csapott. Vincent némán káromkodott. Tudhatta volna, hogy ez lesz. Sokszor eljátszották már. Maria megalapozatlan féltékenysége bármikor lesújthatott, és mostanában egyre gyakrabban tette. Ez volt az egyik, ami lassan szétzilálta az úgynevezett házasságukat.

– Egy rendőr volt, aki megkeresett – magyarázta. – Egy gyilkossági ügyről akart beszélni, amin éppen dolgozik.

– Ha! – nevetett fel Maria hangosan és erőltetetten. – Egy rendőr? Ráadásul egy nő. Micsoda mázli! Mennyire nézel hülyének, Vincent drága? Ennél jobbat nem tudtál kitalálni? Még hogy egy rendőr akart veled beszélni egy ügyről! És mégis miért akart volna?

– Azért, mert…

Maria a kezét felemelve félbeszakította.

– Majd később vallomást teszel. Most vidd el Astont az iskolába!

– De…

Elhallgatott, amikor látta, hogy Maria már Aston szobája felé tart.

– Aston! – kiáltotta. – Csipkedd magad! Elég az ipadezésből! Indulnotok kell.

Aztán folytatta útját a hálószoba felé.

Vincent a szendvicsét bámulta. Rendőrség. Mina. Sokat gondolt rá, amióta találkoztak. Titokban azt remélte, jelentkezni fog. Ahol beleharapott a kenyérbe, a fogai kis vajbarikádokat hagytak maguk után. Fogta a kenőkést, elsimította a vajat, és harapott egy nagyot. A szendvics hatodát bekapta. A hatodrész jó. Csakhogy most öt falat maradt hátra. Ami kevésbé jó.

Minának megvolt az a már-már ijesztő képessége, hogy átlátott rajta. Szokás szerint a Nagyvilági Művészt játszotta. Begyakorolt szerep volt, remek pajzs az újságírók és mások ellen. A többség be is érte ezzel. Pont ilyen emberre számítottak, ezért nem is vonták kétségbe. De Mina észrevette, hogy megszámolja a lépcsőfokokat. És hogy egy irányba fordítja a címkéket a pihenőben. És rávette, hogy elemezze a bár vendégeit.

Ez valószínűleg több volt, mint amennyit Maria vagy Ulrika valaha megértett, pedig évekig élt mindkettőjükkel.

A falatokat számolva megette a kenyér maradékát. A hármas és az egyes számút különösen gyorsan.

Mina minden bizonnyal rendkívül rátermett rendőr. De nem csak a figyelmességéről volt szó. Bár egyszerre volt hízelgő és idegesítő, hogy ilyen könnyedén észrevett olyan dolgokat, amelyeket Vincent meggyőződése szerint jól palástolt. Hanem arról is, hogy megértette őt. Márpedig ez nem volt szokványos – és ezt Maria nyilván önként és dalolva aláírná. Az egy dolog, hogy tud olvasni a gondolatokban, és képes manipulálni az embereket a színpadon. Abban a közegben mindent ő irányított. De a való világban a többi ember rejtély volt számára. Néha olyan érzése támadt, hogy azon a napon, amikor az iskolában a szociális készségeket osztogatták, ő pont hiányzott. Ezért játszotta a Nagyvilági Művész szerepét, amikor csak tehette. A Művész tudta, hogyan bánjon az emberekkel. Neki magának azonban általában fogalma sem volt.

– Aston! – kiáltotta.

A fia zavart pillantással, az iPadjével a kezében jött ki a szobájából. Nyilván már elfelejtette, hogy iskolába kell mennie.

– Indulunk! Vedd a cipődet meg a kabátodat!

Vincent világosszürke, kötött kapucnis pulóvert húzott, miközben Aston megölelte és megpuszilta az anyját, aki sietve hozta ki az iskolatáskát az előszobába.

Mina nem volt rejtély. Legalábbis nem akkora rejtély, mint a többiek. Felfigyelt a rituáléira. Ahogy hátrasimította a haját az arcából a jobb kezével. Hogy csak akkor érintett meg valamit, ha nagyon muszáj volt. És látott egy Rubik-kockát a kabátja zsebében. Nem is akármilyet, hanem egy versenyeken használatos típust. Nagyon könnyű forgatni, és meg van olajozva.

Ezért jó lett volna újra találkozni vele. Ugyanakkor abban is reménykedett, hogy többé nem keresi meg a nő. Nem igazán akart olyasmibe keveredni, amitől aztán rémálmai lesznek. A világa már így is épp elég ingatag volt. Megcsonkított holttestek nélkül is.

***

A ZUHANYT SZOKÁS SZERINT olyan forróra állította, hogy majd leégett a bőre. A teste paprikavörös lett, de ettől tisztának és makulátlannak érezte magát. A forró víz végzett minden mikroorganizmussal. Érintetlen vászonná vált, amelyet nem pettyez tisztátlanság és szennyeződés. Csodás volt.

A vízsugár alatt erősnek érezte magát. Azokon a napokon, amikor szabad volt, képes volt órákig itt állni, mígnem olyan lett, mint egy nagy vörös mazsola. De ezen a napon csak tíz perce volt erre. Egymást kergették a gondolatai.

Vincent Walder. Mina még mindig nem volt biztos benne, hogy tényleg szüksége van-e a segítségére, és valóban jobb-e a férfi az ő kriminálpszichológusaiknál. Rá nem jellemző módon vaktában próbálkozott, és nem volt meggyőződve róla, hogy csak időbe meg rendőrségi forrásokba fog kerülni, hogy kiderüljön, jól döntött-e. A kollégái bolondnak fogják nézni, ha felsül. De már nem lehetett visszacsinálni. Az idő majd eldönti, hasznukra válik-e a fickó. Ráadásul kemény dió is lesz. Tudta, hogy amit látott belőle, nem a teljes kép volt. Sok minden rejtőzik még a háttérben. Abban azonban biztos volt, hogy a férfi leereszkedő viselkedésétől égnek áll a haja. Kiszúrta a szívószálát. A kérdés az, mit még. Ugyanakkor viszont nem tett megjegyzéseket, vagyis Mina még nem ismerhette ki a gondolkodásmódját. De ha lesajnálja őt, vagy szánakozik rajta, ahogy mindenki más, nem kér a segítségéből. Akkor majd Julia keres valakit.

Elzárta a csapot, óvatosan kilépett a kádból, és alaposan megtörölközött. A törülközőt kilencven fokon mosta mosóporral és fehérítővel. Ugyanolyan tisztaságszaga volt, mint a bőrének. Tudta, hogy ez az érzés mulandó. Ha a lakásban maradna, egy napig is kitartana, de amint kilép az ajtón, a külvilág bemocskolja.

Felvette a zuhanyzás előtt kikészített ruháit. Bugyit, fehér sportmelltartót, fehér pólót, farmert és fekete zoknit. A bugyi vadonatúj volt. A használtakat mindig kidobta. Bugyit sosem mosott, mert nem volt az a fehérítő a világon, amelyiktől frissnek érezte volna. Talált egy helyet, ahol nagy tételben vásárolhatott egyszerű pamutbugyikat mindössze egy tízesért. Ezt szükséges kiadásnak tekintette.

Korán kelt, és volt még egy egész órája munkába indulásig. Korgott a gyomra. Kihúzta az egyik fiókot a konyhában, és a vékony eldobható kesztyűket tartalmazó dobozra pillantott. Tisztában volt vele, hogy nincs szükség rájuk. Még soha senki sem lett halálos beteg egy joghurtpohár megérintésétől. Tudta. De már a puszta gondolattól is, hogy védtelenül nyissa ki a hűtőt, csomóba ugrott a gyomra.

Egy sóhaj kíséretében kivett egy pár kesztyűt, és óvatosan felhúzta, hogy ne szakadjon el. A kollégái ki szokták nevetni az állítólagos paranoiáiért. Bezzeg amikor karácsonykor mind az ágyat nyomták, és csak ő maradt egészséges, nem nevettek!

Kinyitotta a hűtőt, felmérte a lehetőségeket, és egy vaníliás krémtúrót választott. Ellenőrizte, hogy a csomagolás sértetlen-e, majd elővigyázatosan felbontotta. Az asztalra tette, elővett egy tiszta teáskanalat, elmosogatta, kivett egy flakon fertőtlenítőt a szekrényből, cseppentett belőle a kanálra, majd minden milliméterét alaposan megtisztította. Elképzelte, ahogy a szer mindent elpusztít. A baktériumokat. A vírusokat. Azokat az undorító részecskéket, amelyek amúgy bejutnának a szervezetébe.

Erre semmi szükség. Már tiszta. Most mosogattad el.

Valószínűleg. De honnan tudhatná, hogy minden baktériumtól megszabadult-e, ha nem fertőtleníti? Hiszen a szájába fogja venni. A gondolatra újra felkapta a fertőtlenítőt.

Tedd le! Ez már mánia. A kanál tiszta! Tedd le!

Képtelen volt rá. Érezte, hogy könnybe lábad a szeme, amikor kinyitotta a flakont, és újra cseppentett belőle. Nem akarta. De muszáj volt. Megint ledörzsölte a kanalat, méghozzá olyan erősen, mintha ki akarná lyukasztani.

Miután leült az asztalhoz, sokáig nézte a krémtúró műanyag dobozát. Próbált nem gondolni arra a sok-sok emberre, aki megérintette. A krémtúrót, a dobozt. Próbált nem gondolni arra a milliárdnyi kórokozóra, amely ezeknek az embereknek a kezén megtelepedett. Igyekezett meggyőzni magát, hogy a gyárban pont olyan alaposan fertőtlenítenek, mint ő. Voltak kétségei. Valamit viszont ennie kellett.

Most már elég!

Undorodva grimaszolt, miközben a szájához emelte a kanalat. Pár falat után a fertőtlenítő íze eltűnt, és csak a túróét érezte. Büszke volt magára, amikor az egészet megette. Minden étkezés, minden táplálékbevitel felért egy győzelemmel. Miután kidobta a dobozt és a kesztyűt, kávét főzött. Nem tudta, miért, de ez jobban ment. A bögrét azonban fertőtlenítette használat előtt.

Még volt egy fél órája indulásig. Takaríthat egy kicsit. Ez nem mánia volt, hanem józan ész. Tegnap óta nem csinálta meg. A mosogató alól kivett egy tisztítószerekkel és takarítóeszközökkel teli jókora vödröt. Volt ott minden. Ablaktisztító, szappan, lúg, általános tisztítószer, konyhai tisztítószer, mosogatószer, fertőtlenítőszer, vécétisztító szer, fémsúroló, mosogatórongy, mikroszálas kendő, kefe, szivacs… A rongyokat és a keféket természetesen csak egyszer használta, aztán kidobta. De talált egy helyet, ahol nagy tételben vásárolhatott nagykereskedelmi áron. Az új eszközöket dobozokban tárolta a kisszobában, amelyet raktárként használt, pedig igazából dolgozószoba volt.

Amikor végzett a takarítással, érezte, hogy kimelegedett és megizzadt. Megszagolta a hónalját, és megbánta az egészet. Még volt tíz perce indulásig.

Julia arra kérte, hogy minél előbb mutassa be Vincentet a csoportnak. Mina úgy döntött, ad a férfinak még egy napot. De aztán döntse el, beszáll-e, vagy sem! Abban bízott, hogy segít neki. Nekik. A mentalista minden darabossága ellenére felkeltette a kíváncsiságát.

Az órára pillantott. Van még idő egy gyors zuhanyzásra. És átöltözni.

***

– AZT VÁLASZTHATOK, amit akarok? – kérdezte Steffo Törnquist műsorvezető az előtte álló tárgyakra mutatva.

Vincent bólintott. Az erős lámpák fényébe hunyorgott a TV4 reggeli műsorának stúdiójában. Már megszokhatta volna őket, nem először járt itt. De mindig egyenesen a szemébe világítottak.

Hátradőlt a kanapén, és úgy tett, mintha teljesen nyugodt lenne. Igyekezett kiverni a fejéből a képeket, amelyeket az a rendőr, Mina mutatott az előző héten. Azóta nem beszéltek. A nő már biztos leírta őt. Hiszen mindent elkövetett, hogy meggyőzze, alkalmatlan a feladatra. Túl nagy felelősséget rótt volna rá. Folyton az járt a fejében, milyen módszerrel rakhatja ki a nő a Rubik-kockát.

Koncentrálj, Vincent!

Nem kalandozhatott el. Végtére is élő adásban szerepelt.

– Amit csak akar – válaszolta. – De ne gondolkodjon rajta túl sokat! Az a fontos, hogy helyesnek érezze.

Steffo az asztalon sorakozó tárgyakra pillantott. Jenny Strömstedt, a másik műsorvezető slusszkulcsára, a péksüteményre, amelyet Vincent a vendégeknek megterített reggelizőasztalról vett kölcsön, a saját telefonjára és az elnyűtt kis bőr pénztárcára, amelyen Che Guevara képe ékeskedett. Ez utóbbit Vincent maga tette oda.

– Ezt választom – vette fel Steffo a pénztárcát. – Ez… valamiért megmosolyogtat.

– Szóval a pénztárca? – kérdezte Vincent. – És szabad akaratából döntött a pénztárca mellett?

– Természetesen – nevetett fel Steffo. – Bármit választhattam volna.

– A péksüti például nagyon guszta – szólalt meg Jenny, és a kamerába kacsintott.

– Persze, persze, bármit – mondta Vincent sanda mosollyal, és az asztalon heverő papírlap felé biccentett.

A kísérlet előtt adta oda Steffónak. A műsorvezető széthajtogatta, és megnézte. Aztán a homlokát ráncolta, és megköszörülte a torkát. Hozzáért a csíptetős mikrofonhoz, amitől az hangosan megreccsent.

– Olvasd fel! – kérte Jenny.

De a férfi inkább átadta neki a lapot. A nő a legtisztább tévés hangján olvasta fel a szöveget.

– „A cselekedeteimet két dolog vezérli: a saját preferenciáim és értékítéletem, valamint mások befolyása. Ebből kifolyólag kilencvenszázalékos bizonyossággal a pénztárcát fogom választani, magam sem tudom, miért.”

Jenny Steffóra sandított, aki igencsak gondterheltnek tűnt. Vincent ivott egy korty vizet. A nő a kamera felé fordult, amely mögött az operatőr döbbenten rázta a fejét.

– Azoknak, akik most kapcsolódtak be: ma reggel ismét Vincent Walder a vendégünk a stúdióban, aki elmagyarázza nekünk az agyunk működését… vagy inkább még jobban összezavar minket ezen a téren.

Vincent látta magát az egyik monitoron a kamera mellett. A visszaszámláló piros számjegyek felett. 04:14-et mutattak. Bő négy perce volt, hogy elmagyarázza, hogyan csinálta, amit csinált. 414. A negyedik, az első és megint a negyedik betű a svéd ábécében a dad szót adta ki. Apa, angolul. Talán nem lett volna szabad magával hoznia a fiát a tévébe, de a nyolcéves Aston szemmel láthatólag jól érezte magát a szendvicsek és az almalé társaságában a teakonyhában. Remélhetőleg nem késnek el az iskolából.

– Szóval azt állítja, hogy olyasmi vezérli a cselekedeteinket, amiről nem is tudunk? – kérdezte Steffo. – De ugyan miért ne lennék tisztában a saját preferenciáimmal és értékítéleteimmel?

A hangja már-már felháborodottan csengett. Vincent gondolatai megint máshol jártak, de aztán gyorsan visszatértek a stúdióba.

– Nem szükségszerű, hogy minden értékítéletével tisztában legyen – magyarázta. – Lehet, hogy trauma érte gyerekkorában, ezért felnőttként egy bizonyos módon cselekszik. Nem tudja, hogy valamilyen mintát követ, de ha valaki ismeri a körülményeket, teljes mértékben megjósolható.

– Tényleg ennyire egyszerű lenne? – kérdezte Jenny. – Attól, hogy elesem a biciklivel, még nem fogom egész életemben utálni a bicikliket.

– Reméljük – kuncogott Steffo. – Ha belegondolunk, hányszor mész neki a berendezési tárgyaknak itt, a stúdióban… Egyszer meg majdnem felgyújtottad az egészet.

Jenny fagyos pillantást vetett rá. Steffo arra utalt, amikor Jennynek sajtos puffancsot kellett volna sütnie a műsorban, de az étel lángra kapott. A felvétel futótűzként terjedt a világhálón.

– Viszont ha elüti egy kék Audi, akkor jó ideig tartani fog a kék autóktól – felelte Vincent. – Persze nem muszáj ilyen durva dolognak történnie, a lényeg, hogy erős érzelmeket váltson ki.

Egy perc volt hátra. Iparkodnia kellett.

Koncentrálj!

– Például amikor részt vettem a Let’s Dance című műsorban – szólalt meg Steffo. – Na, az nagyon szórakoztató volt. Erős érzelmeket váltott ki belőlem. Főleg az utolsó tánc. A mai napig emlékszem rá.

– Kezdődik – forgatta a szemét Jenny.

Vincent rájött, hogy Steffót sikerült jó nyomra terelnie.

– Itt van a kutya elásva – mondta. – Erős pozitív érzelmek, amelyek az élményeiről szóló emlékei részleteihez kötődnek. Még mindig örömet szereznek, ezért szívesen idézi fel őket. Emlékszik, Steffo, milyen ruhát viselt akkor?

– Persze, fehér pólót… – Elnémult, a szeme elkerekedett. – Maga viccel velem!

– Mi az? – kérdezte Jenny. – Mi van?

Az óra a monitor alatt 00:10-et mutatott. Még tíz másodperc a reklámig. Vincent tökéletesen időzített.

– Fehér póló Che Guevara képével – bökte ki Steffo, majd felemelte a pénztárcát, hogy a kamera ráközelíthessen a kubai lázadó arcára.

– Vagyis tényleg ennyire egyszerű? – kérdezte Jenny döbbenten.

Vincent elmosolyodott.

– Néha.

Egy másodperccel azután, hogy a kamerába pillantott, elkezdődött a reklám. Mindenki azt mond, amit akar, de a tévézés jól ment neki.

– Köszönöm! – mondta, és megfogta Steffo karját. – A pénztárcát megtarthatja.

Otthagyta a nevető műsorvezetőket. Bízott benne, hogy Aston legalább egy fél szendvicset meghagyott a nap további vendégeinek. Úton a teakonyha felé elővette a telefonját, hogy felhangosítsa, mert az adás idejére lenémította. A készülék üzenetet jelzett. Továbbá három nem fogadott hívást. Minától.

***

LEMENT A KESKENY LÉPCSŐN, és egy rövid folyosóra jutott. Az egyik falon tükrök lógtak, előttük kis sminkasztalok. A folyosó egy nagyobb helyiségbe vezetett, amelyet két kanapé uralt, meg egy asztal, rajta gyümölcs és édesség. Az üvegajtajú hűtő dugig szénsavas ásványvízzel.

– Nem azt monda múltkor, hogy a színfalak mögé senkinek sem szabad bejönnie? – kérdezte.

– Senkinek, akit nem ismerek – felelte Vincent. – De a karhatalom más lapra tartozik.

Mina körülnézett a helyiségben.

– Milyen hangulatos! – állapította meg. – Azt hittem, ezek az öltözők sokkal lepusztultabbak; összefirkált falak, minden bűzlik a fáradt olajtól.

Igazság szerint először nemet akart mondani, amikor Vincent azt javasolta, hogy a stockholmi Rival Hotel öltözőjében találkozzanak, ahol fellép. Gumikesztyűt és ülésvédőt is hozott magával, készen arra, hogy szükség esetén előkapja.

– Vannak olyanok is – felelte a férfi. – De arra gondoltam, hogy ez tetszeni fog magának. A Rival az egyik legelőkelőbb szálloda a városban. És mivel igazából a színpad alatt vagyunk, esély sincs rá, hogy valaki meghalljon minket.

Igaza volt. A helyiséget szemlátomást nemrég takarították ki és újították fel. Mina egy megkönnyebbült sóhajjal letelepedett az egyik kanapéra. A rugók elárulták neki, hogy nem sokan ültek még itt előtte. Ezen a kanapén egyetlen rajongó sem dugott az együttes dobosával. Semmi szüksége az ülésvédőre.

– Örülök, hogy szakított rám időt – mondta. – Eldöntötte már, hogy segít-e? Szeretném mielőbb bemutatni a csoportnak, lehetőség szerint már holnap. Mesélhetne a római számot ábrázoló karcolásokról.

Vincent meglepetten pillantott rá.

– De hát azt maguk is felismerték, nem?

– Mi… mással foglalkoztunk. Elsősorban az áldozatot akartuk azonosítani, hogy úgy találjuk meg a tettest. De ahogy már Gävlében is mondtam, nem jutottunk semmire. Hogy az áldozaton valamiféle… szimbólum legyen, hát az nekünk olyan, mint egy sci-fi.

Vincent sóhajtott. Átfutott valami az arcán. Mintha bezárkózott volna.

– Mondtam, hogy nem rendelkezem a megfelelő képességekkel – felelte. – Sci-fi. Hm. Biztos igaza van. De akkor nincs szükségük rám. Csokit?

Mina felé tolta az egyik tálat. A nő látta, hogy a csokoládék be vannak csomagolva. Bár idegenek piszkos keze túrt közéjük, az édesség védve volt. Azon tűnődött, vajon a férfi szántszándékkal kért-e egyesével csomagoltat. Lehet, hogy már ilyen alaposan kielemezte? Felismerte a paranoiáit? Ha olyan volt, mint a többség, már csak percek voltak hátra az első vigyorig. Az emberek képtelenek uralkodni magukon. Mina abban reménykedett, hogy Vincent nem olyan. Ugyanakkor kellemetlenül érintette, hogy ő egy nyitott könyv egy idegen számára.

A tál alján egy Dumle bújt meg. A kedvence. De túlságosan alul volt. Túl sok csokoládéhoz kellene hozzáérnie, amelyeket már mások is megérintettek. Vágyakozva nézte. Aztán megrázta a fejét.

– Szerintem igaza van a karcolásokkal kapcsolatban – mondta. – Ezért szeretném, ha találkozna a kollégáimmal. Lehet, hogy nekünk is észre kellett volna vennünk azt a számot. De nem vettük észre. Szükségünk van magára.

A férfi némán méricskélte. Mina hallotta az emberek moraját, akik kezdték megtölteni a nézőteret a fejük felett. Húsz perc múlva felmegy a függöny. És a mentalista mesternek közel nyolcszáz embert kell elbűvölnie és sokkolnia. Manipulálni fogja a gondolataikat, és irányítja a viselkedésüket, miközben teljes egészében kézben tart mindent. Nehéz volt elhinni, hogy ezt ugyanaz az ember fogja megtenni, aki most itt ül előtte. Szinte idegesnek tűnt.

– Szívesen segítek, ha tudok – mondta a férfi végül. – De nem vagyok csapatjátékos. Csak hogy tudja.

És ki az? Egy munkacsoport nem más, csupán egy csapat idegen, akik azt hiszik, hogy ismerik egymást, csak mert egy helyen dolgoznak. Mina sosem értette, miért kell elmesélniük, mit csináltak a hétvégén, vagy hány foga van már a gyereküknek. Mintha bárkit is érdekelne.

– Megbeszélés holnap reggel kilenckor a kapitányságon – közölte, majd felállt. – A főbejáratnál várom. És most átengedem a közönségének. Úgy hallom, már türelmetlenül várják.

Vincent mókásan a szemét forgatta. Mina látta rajta, hogy a mentalista mester visszatért.

– Majd móresre tanítom őket – felelte. – Egyébként tessék!

Levett valamit a hűtőről, és odaadta Minának. Egy bontatlan csomag Dumle csokoládét.

– Akkor holnap! – búcsúzott.

***

A RENDŐRKAPITÁNYSÁG A KUNGSHOLMENEN állt a Polhemsgatanon. A bejáratnál nagy táblák hirdették az épület funkcióját. A levegő csípős volt, az ég szürke, mintha esni készülne. Havas eső, amely már azelőtt elolvad, hogy földet érne. Nem a március volt Vincent kedvenc hónapja. Miközben fázósan maga köré fonta a karját, az ajtón ki-be járó embereket tanulmányozta. Minden alkalommal csalódottságot érzett, amikor nem Mina jött ki. A pillangók a gyomrában nem akartak megnyugodni. Nem tudta, mennyire látják szívesen a nyomozócsoportban. Vagy hogy szívesen látják-e egyáltalán. A gondolattól, hogy kirekesztik, még mielőtt befogadnák, a pillangók harci táncot kezdtek járni a gyomrában.

Végül megjelent Mina az üvegajtóban. Ezúttal piros pólóban. Vincent nem tudta nem észrevenni, milyen jól választott színt. Hatásos volt, mégis visszafogott. Persze tisztában volt vele, hogy az érzései egy részét az okozza, hogy a piros szín láttán a szervezete automatikusan adrenalint kezd termelni, ahogy több százezer éve minden emberé. Mert a vér is vörös. A mérges arc is vörös. És a sok adrenalin megkönnyíti a menekülést egy ilyen helyzetben.

– Már azon gondolkodtam, hol lehetsz – mondta a nő. – Miért itt kint állsz? Meg akarsz szökni?

– Meg én.

A nő vidám pillantást vetett rá, mire a teste jelentős mennyiségű stresszhormont, kortizolt és boldogsághormont, dopamint kezdett termelni, miközben nőtt a szerotoninkiválasztása is, amitől a szíve magasabb fokozatra kapcsolt, és negyven százalékkal emelkedett a tesztoszteronszintje. Erre a hormonkoktélra szokták azt mondani, hogy két ember között működik a kémia. Bár tudnák, milyen egzakt ez a megfogalmazás! Egyetlen kutató sem ismeri az okát, de abban mind egyetértenek, hogy így van. Vincent azon tűnődött, vajon a nő is ezt érzi-e. Igazság szerint a szökés meg sem fordult a fejében. Ahhoz Mina túl érdekes személyiség volt.

– Már ezerszer kiálltál ismeretlen emberek elé – mondta. – Most sem lesz más. Gyere!

Vincent érdeklődve nézelődött, miközben Mina végigvezette a rendőrség folyosóin. Nagyjából olyan volt, mint amilyenre számított. Állami. Apró irodák, ahol papírok és mappák garmadája sorakozott a polcokon, meg egy nagy egyterű iroda, ahol mozgatható falak választották el egymástól a munkaállomásokat; az íróasztalokon itt-ott Rendőrség feliratú bögrék.

Amikor egy nagy üvegajtóhoz értek, amely mögött függöny lógott, Mina megállt. Habozott.

– Mit gondolsz? Felkészültél rá, hogy belépj az oroszlán barlangjába?

Mint egy előadás. Nincs mitől tartania. Hajlott rá, hogy az izgatottságát a Mina pólója által kiváltott hatásnak fogja fel. Meg a megemelkedett kortizoltermelésének.

Hirtelen rájött, hogy a nő is izgul. Úgy vélte, azért, mert még mindig nem tudja teljes bizonyossággal, milyen szerepet fog ő játszani, vagy mivel tud hozzájárulni a nyomozáshoz, ezért fogalma sincs, hogyan vezesse fel ezt az egészet a kollégáinak. Jogos az aggodalom. De felesleges mindkettőjüknek izgulnia. Vincent megnyugtató szavak után kutatott.

– Igazad van. Olyan lesz, mint kiállni a közönség elé – mondta. – Az egész a csoportdinamikáról szól. Az összeszokott csoportok mindig lereagálják, ha új tag kerül be. Freud sokat tanulmányozta a jelenséget. Ő találta ki a csoportlélek fogalmát, ami egyféle kollektív tudat. Az elmélete szerint a csoport másként viselkedik, mint a tagok egyénileg.

Mina rábámult.

– Miért mondod ezt? – kérdezte.

– Hát, az előadásaimon én is alkalmazom a csoportpszichológia elméleteit – felelte. – A nagy publikum máshogy reagál, mint ha egyetlen ember előtt lépnék fel, és ez a tényező segít az emberek manipulálásában. Nagyrészt Kurt Lewin mezőelméletére hagyatkozom. Ez három változóra épül. Az energiára, ami a cselekedeteket kiváltja és motiválja. A feszültségre, ami az egyén célja és az adott állapot között fennáll. Valamint arra a fizikai vagy mentális elvárásra, ami ezt a belső feszültséget kiváltja.

Mina még mindig meredten bámulta, majd megcsóválta a fejét. Vincentnek azonban feltűnt, hogy már nem izgul. A figyelemelterelés volt a legegyszerűbb eszköz a repertoárjában. De többnyire bevált. Ráadásul még nála is. Saját izgatottsága is alábbhagyott. Nem múlt el, de meglehetősen mérséklődött.

– Mi a felállás a csoportban?

– Az mindegy – felelte Mina kurtán. – A rendőrség szervezeti felépítése bonyolult, és sokáig tartana elmagyarázni, ráadásul ennek a csoportnak pont az a lényege, hogy túllépjünk a szokásos hierarchián. A döntés Juliáé, elég ennyit tudnod.

Kinyitotta az ajtót, és beléptek. Három szempár szegeződött rájuk. Négynek kellett volna, de az egyikük elszundított.

– Sziasztok! Ő itt Vincent Walder. Tudom, hogy Julia már mondta, hogy tanácsadóként fog részt venni a nyomozás bizonyos szakaszaiban.

Síri csend. A szundikáló férfi halkan horkolt. Vincentet meglepte, hogy valaki elalszik egy megbeszélésen, és fejben végigvette a lehetséges magyarázatokat. Vagy narkolepsziában szenved, vagy kisgyerekes apa. Statisztikailag az utóbbi lényegesen valószínűbb. A hányásfolt a vállán is ezt támasztja alá.

– Helló! – köszönt Vincent.

A szeme sarkából látta, hogy Mina idegesen toporog. Ő viszont már teljesen nyugodtnak érezte magát. Munkakörnyezetben volt. Ez volt az ő terepe. Csak annyi a dolga, hogy megtalálja a kulcsot minden kollégához, valamint a saját helyét a csoportban. Azzal minden megoldódik.

– Ahogy Mina is mondta, Vincentnek hívnak, és mentalista vagyok. Vagyis azzal foglalkozom, hogy megtudjam, miként manipulálható az emberi psziché és viselkedés. Ezt természetesen csak úgy lehet megtenni, ha valaki tudja, hogyan működik az ember. Nem vagyok pszichológus vagy terapeuta, a képességeimet főleg a szórakoztatóiparban kamatoztatom.

Egy kissé túl barnára sült, diszkréten melírozott hajú férfi felhorkantott. Jóképű volt, de túl sokat képzelt magáról. Erről árulkodott az a tény is, hogy a szükségesnél eggyel kevesebb gombot gombolt be az ingén. A vörös kiütések a mellkasa látható részén friss gyantázásra utaltak. Vincent szerint ettől függetlenül könnyedén elérte, hogy a nők többsége alátámassza eltúlzott énképét. Annak az embernek a magabiztossága sugárzott róla, akinek kérnie sem kell, és megadatik neki. Amiben minden bizonnyal a kigyúrt mellizma is a segítségére volt. Igazából kissé megmosolyogtató, hogy mindkét nemet a nagy mell vonzza. Csak teljesen más okból. A nőknél azt jelzi, hogy képesek lesznek táplálni az utódokat. A férfiaknál azt, hogy erősek, és meg tudják védeni a párjukat. Már ha a nagy mell nem elhízás eredménye. Az más tészta.

– Bocs – zökkentette ki Mina a gondolataiból. – Még be sem mutattam a kollégáimat.

Az önbizalomtól duzzadó férfira mutatott.

– Ő itt Ruben Höök. Aztán itt van még nekünk Christer Bengtsson, a mi nagy öregünk.

– Annyira vén azért nem vagyok – motyogta Christer.

Vincent elfojtott egy mosolyt. Christer biztos félig üresnek mondja azt a bizonyos poharat. Nem tudta, milyen csalódások formálták az idős rendőr világképét, de önbeteljesítő jóslatra tippelt volna. Nem visel jegygyűrűt. Valószínűleg egyedül él. Jelentős derékbősége és meglehetősen nehézkes lélegzése sok egészségtelen ételre és kevés mozgásra utal. Más szóval háziállata sincs, amelyet meg kellene sétáltatnia. Az ujján festékfoltok. Még mindig újságot olvas, nem az internetről tájékozódik. Lefogadta volna, hogy van otthon egy tárcsázós telefonja.

– Felébresztené valaki Pedert?

Mina minden negatív mellékzönge nélkül kérdezte ezt. Peder nyilván közkedvelt kolléga volt, vagyis nagy valószínűség szerint rokonszenves ember. Különben nem tűrték volna, hogy elaludjon a megbeszélésen, akárhány gyereke van is.

– Peder! Ébresztő!

Ruben erőteljesen megrázta, mire a fiatalember felriadt.

– Mi…? Ki…?

– Tessék! – tett elé Mina egy Red Bullt.

Hálás pillantást kapott válaszul.

– Ő pedig Peder Jensen.

Nem tudta palástolni a mosolyát, miközben a fiatalemberre mutatott.

– Valójában nem vagyok dán, még ha úgy hangzik is a nevem – mondta Peder meglepően élénken. – Az apám az, de én Brommában nőttem fel.

Barátságos és nyílt kisugárzása volt, ami alátámasztotta Vincent feltételezéseit. De mindenekelőtt fáradtnak tűnt.

– Pederéknek három hónapja hármas ikreik születtek – magyarázta Mina.

Vincent füttyentett. Hármas ikrek! Nem csoda, hogy a fickó elaludt munka közben.

– És vagyok még én – mondta az asztalfőn ülő nő. – Julia Hammarsten. Én vagyok a nyomozás vezetője, és én felelek ezért a kis csapatért. Ugyanakkor a terepmunkában is részt veszek, ahogy mindenki. Mi itt nem ragaszkodunk a rangokhoz – mutatott a kollégáira. – Különböző osztályokról jövünk. Nem kertelek, megmondom kerek perec, hogy ez egy kísérleti csoport. Az apám, ahogy azt Mina talán már említette, a stockholmi rendőrfőkapitány, és az egységek közötti rugalmasabb együttműködés érdekében hagyta jóvá ennek a csoportnak a megalakulását. Ami azt jelenti, hogy elég sok minden forog kockán, ha nem teljesítünk jól. Egyszóval a kísérlet egykettőre véget ér, ha nem sikerül ötről a hatra jutnunk ebben a nyomozásban.

Az utolsó mondatot elkeseredetten, lesütött szemmel mondta. Visszafogott testbeszéde arra utalt, hogy magas falakat épített maga köré. Egyféle szomorúság lengte körül. Valami nyomasztotta, ami az idő nagy részében kitöltötte a gondolatait. Vincent biztosra vette, hogy magánjellegű dologról van szó, amelynek semmi köze a kísérleti csoporthoz. A legtöbben megfeledkeztek a homlokukról, a szemöldökükről és a szemhéjukról, amikor uralkodni próbáltak az arcvonásaikon, ezért ezekről lehetett a legkönnyebben leolvasni az őszinte érzéseiket. De Julia minden rezdülésének ura volt, így Vincent csak annyit tudott megállapítani, hogy senkit sem enged közel magához szívesen.

Rádöbbent, hogy mindenki hallgat, és arra vár, hogy ő mondjon valamit. Megköszörülte a torkát.

– Gondolom, ezért vagyok itt – kezdte. – Ha jól értem, a képességeim a segítségetekre lehetnek. Először nem voltam biztos benne, de közben Minával már tettünk bizonyos… felfedezéseket.

Minára sandított, aki bólintott.

– Mielőtt folytatnánk, javaslom, hogy nyújtóztassuk ki egy kicsit a lábunkat – mondta Julia. – Azt szeretném, ha mindenki felébredne. Peder, ihatnál még egy Red Bullt.

Christer ízületei hangosan ropogtak, amikor felállt. Ruben a levegőt bokszolta a folyosón, ami igencsak nevetségesen festett. Peder magához vette az előírt Red Bullját, és hangos szisszenéssel kinyitotta.

Kurt Lewin mezőelmélete kiválóan illett rájuk. Vincent azon vágya, hogy felkeltse Mina figyelmét, feszültséget generált, ami cselekvésre késztette őt. Igazság szerint meg akarta kedveltetni magát a nővel.

***

KINYÚJTÓZTATTÁK A LÁBUKAT, és visszaültek a helyükre. Ruben türelmetlenül dobolt az ujjaival az asztalon. Nem igazán volt elragadtatva Julia új ötletétől. Egy külső tanácsadó, akinek még rendes szakmája sincs. Nevetséges. Ráadásul ez a „mentalista” most valami előadásfélére készült Minával a tábla előtt. Mintha közéjük tartozna.

A vezetőségnek van igaza. Jobb, ha befejezik ezt a kísérletet, hiszen már most holmi hókuszpókuszokra fanyalodnak. Így van ez, ha nőkkel dolgozik az ember. Mi lesz még itt? Julia és Mina ideráncigál majd egy médiumot? Valami istenverte Saidát, aki tarokk-kártyát vet, és abból olvassa ki, hogy ki a gyilkos? Röhejes.

– Láttalak a tévében – mondta Peder vidáman Vincentnek. – Lenyűgöző volt.

– Én is felismertelek – tette hozzá Christer, ám ő lényegesen borúsabb hangon. – Ne vedd zokon, de te valamiféle bűvész vagy? Hát nincs nekünk kriminálpszichológusunk?

– Mentalista – javította ki Vincent. – Ami meg a kriminálpszichológusotokat illeti, az nem valami görög fickóról beszélt legutóbb?

Julia köhintett egyet, Peder meg nevetésben tört ki.

– Úristen! Hát azzal Jan jócskán mellélőtt… – rázta a fejét.

– Csak azt akartam mondani, hogy nem vagyok bűvész – szakította félbe Vincent. – Bár illúziókkal dolgozom. És valamennyit tudok is róla, mert fiatalkoromban foglalkoztam vele. De néhány kártyatrükköt leszámítva nem sok mindenre emlékszem. Jobban érdekel, mi jár az emberek fejében.

– Vincent nem csak az emberi viselkedés szakértője – szólt közbe Mina, végigpillantva a kollégáin. – A mintát is ügyesen észreveszi.

Karba fonta a kezét, és úgy nézett ki, mint aki kész harcba szállni ezért a Vincentért. Valamilyen okból kifolyólag ez bosszantotta Rubent. Mina gyakran felmérgesítette. Volt valami dühítő abban, hogy olyan könnyedén ellenáll a vonzerejének, amelynek minden más nő áldozatul esik. Ruben ilyet még nem pipált. Az volt a szuperereje, hogy vonzotta a nőket: kortól, kinézettől, családi háttértől, politikai hovatartozástól és kultúrától függetlenül mind imádták. Nem volt olyan nő az életében, akit ne sikerült volna az ujja köré csavarnia. Kivéve Minát. Na, nem mintha Mina nem kedvelte volna. Csak valahogy… közönyös volt. Ami Ruben szemében még egy fokkal rosszabbnak is számított.

Kezdetben megpróbálta elcsavarni a fejét. Minden lehetséges trükkel magába akarta bolondítani. Nem azért, mert vonzódott hozzá, távolról sem volt az esete, csak látni akarta, képes-e rá. Ez volt a fő mozgatórugója. A vadászat. A halászat. Általában a szex sem érdekelte, gyorsan ráunt, és már ment is tovább becserkészni a következő zsákmányt. Ha választhatott, legszívesebben telt szőkékkel feküdt le. De ha már a hálójába akadt a préda, végigcsinálta. Ez becsületbeli kérdés volt. Sosem értette azokat a horgászokat, akik csak azért fogják ki a halat, hogy aztán visszaengedjék. Nem ezért találták ki a halászatot.

De Mina immunis volt minden cselfogására.

Ma különösen felingerelte őt a nő. Ott állt a mágnestáblánál, irkált, és képeket rakott fel rá. Sötétkék farmert és piros pólót viselt, amely alatt nem látszott a melltartó pántja. A haját lófarokba fogta, amelyből egyetlen tincs sem szabadult ki; az arcán semmi smink. Csak a keze nem volt tökéletes: vörös és sebes, biztos a literszámra használt kézfertőtlenítőtől, amely mindig ott állt az íróasztalán. Ruben azon tűnődött, mi rejtőzhet e mögött a makulátlan felszín mögött. Mesterien találta ki, milyen alsóneműt viselnek a nők. Rögtön látta, milyen típusok. Drága, gyöngyházszínű selyemszett a La Perlától? Olcsó, szexi, vörös csipkés a Victoria’s Secrettől? Vagy slampos fekete stringbugyi? Vagy olyan, amin van egy nyílás a lábuk között, egyenesen valami internetes szexshopból?

Sóhajtott egyet. Mina biztos praktikus pamutbugyit hord.

– Amikor megmutattam az anyagot Vincentnek, észrevett valamit – mondta a nő. – Ami felett mi átsiklottunk.

Elhallgatott, és Vincent felé fordult, aki tett egy lépést előre.

– Észrevettem a képeken – kezdte –, hogy a karcolások az áldozat testén nem annyira véletlenszerűek, mint azt hihetnénk. Szerintem római számoknak szánták őket. Jobban mondva római hármasnak.

– Római hármasnak? – csodálkozott Christer.

Ruben hangosan felhorkantott. Mina felvont szemöldökkel pillantott rá.

– Ruben? – kérdezte jéghidegen. – Te mit gondolsz?

Micsoda fölényeskedés! Úgy tett, mintha nem értené, mit akar tőle a nő.

– Miről?

Kicsit nyersebben kérdezte, mint ahogy tervezte. Julia vetett rá egy szemrehányó pillantást. Peder érdeklődve előrehajolt, Christer pedig motyogva vakarászta a ritkás haja alól kikandikáló fejbőrét.

– Arról, amit Vincent mondott. Hogy a karcolások egy számjegyet adnak ki. Mi a szakmai véleményed a kérdésben?

Ruben széttárta a karját. Ez nonszensz a köbön. Megint sóhajtott egyet.

– Elég erőltetett elképzelés – felelte. – Ha patadobogást hallunk, azt feltételezzük, hogy lovak közelednek, nem pedig zebrák. Láttunk már olyan tettest, aki kissé elragadtatta magát, s a pillanat hevében túltolta a farigcsálást. Ez nem újdonság.

Vincent előrehajolt, és összeérintette az ujjbegyeit. Ruben azon tűnődött, nézhetne-e ki még ennél is önelégültebbnek. Az egész teste viszketett, annyira irritálta a pasas. És Mina tényleg bevette ezt? Nők! Képtelen kiigazodni rajtuk.

– Pont erről van szó – mondta Mina. – Mindent tudatosan csinált. Vette a fáradságot, és az egészet úgy állította be, mintha valami bűvészmutatvány lenne. Megrendezett egy klasszikus bűvészjelenetet. Kivéve persze a szerencsés véget. Ez idő. Tervezés. Türelem. Szerintetek ez úgy hangzik, mintha a tettesünk elragadtatta volna magát?

Ruben megvonta a vállát.

– Hááát, nem igazán…

– Szerintem alapos ember – szólalt meg Julia, majd felállt, és a táblához ment.

Fehér La Perla, gondolta Ruben. De ez nem csak tipp volt. Julia fehérneműjét és azt, amit takar, már öt éve ismerte a rendőrségi karácsonyi hajóútról. A nő leitta magát a sárga földig, és úgy dugott vele a kabinjában, mint egy állat. Ez még azelőtt volt, hogy összejött volna azzal a Torkel nevű tökfilkóval. Na, az biztos csak a misszionárius pózt ismerte. A hajóúton Julia menstruált, ezért Ruben ágya úgy nézett ki reggel, mint egy vágóhíd. A nő addigra már eltűnt. Hát, igen. Történtek ilyenek a bulikon. Aggodalomra adhatott volna okot, hogy most Julia a főnöke. De sosem beszéltek az esetről. Torkel pedig egyáltalán nem jelentett fenyegetést. Nem mintha Ruben rá lett volna kattanva Juliára, de mindig jó érzéssel töltötte el, ha valaki már megvolt neki.

Mina oldalra lépett, hogy helyet adjon Juliának a táblánál. A főnökük véletlenül a könyökéhez ért, és Ruben látta, hogy Mina úgy rándul össze, mintha áramütés érte volna.

– A karcolások tökéletesen párhuzamosak – mondta Julia. – Határozottan szándékosnak tűnnek. De az nem biztos, hogy számjegyet formáznak. Hiányzik a kontextus.

Julia Peder és Christer felé fordult. Peder nagyon fáradtnak látszott, majd leragadt a szeme.

– Mit tudunk a megtalálási helyről? – kérdezte a főnök.

Csend. Ruben ledobott egy tollat, amely pont Peder előtt ért földet, mire a kollégája felriadt.

– Tessék? – nézett körül kábán.

– A megtalálási hely! – ismételte meg Mina. – Mit tudunk róla? Mit mondtak a technikusok?

Peder megrázta magát, mint egy ázott kutya, hogy felébredjen, majd fogta az asztalon heverő papírokat.

– A vidámpark bejárata előtt találták meg. De nagy valószínűség szerint az csak a másodlagos tetthely. Nem ott gyilkolták meg, ahhoz túl kevés volt a vér. A dobozt odavitték.

– Tanúk? – kérdezte Vincent.

– Ott nem lakik senki. De beszéltünk az ABBA Múzeum meg a szomszédos étterem dolgozóival. Nem láttak és nem hallottak semmit.

– Azt sem tudjuk, ki az áldozat?

Christer borúsan rázta a fejét. Ez persze még nem jelentett semmit. Christer mindent borúsan csinált.

– Még nem – válaszolta. – Most nézzük át a nyilvántartást; olyan eltűnt nőket keresünk, akiknek stimmel az életkoruk, de egyelőre nem találtunk senkit. Fennáll a kockázata annak, hogy nem jelentették be az eltűnését. És ez a gond. Ha így van, zsákutcába jutottunk. Szőke, harmincas nő. Van egypár.

– Szerintem azért folytassuk a keresést – mondta Julia, és meg sem próbálta palástolni az iróniát. – Nem adhatjuk fel a reményt, hogy azonosítani tudjuk, csak azért, mert nincs egy hatalmas bibircsók az állán.

Christer megadóan vállat vont, de nem vitatkozott. Julia a csoport többi tagja felé fordult. Lépett egyet, és Ruben észrevette, hogy Mina gyorsan elhúzódik, nehogy hozzáérjen. Azon gondolkodott, hogyan dughat így. Talán megelégszik a saját kezével, hogy senkivel se kelljen érintkeznie. Vagy valami steril akkumulátoros kütyüvel. Vagy arra kényszeríti a pasikat, hogy mosakodjanak meg előtte lúggal. Vagy zörgős védőoverallt ad rájuk, amelyen csak egy kis lyuk van a farkuknak… Hangosan felkuncogott, mire Julia bosszúsan pillantott rá. Ruben rendezte az arcvonásait, de képtelen volt kiverni a fejéből a képet, ahogy egy overallos férfi megdugja Minát. A pasi valamiért Vincent volt a képzeletében.

– Christer, te továbbra is próbáld kideríteni az áldozat kilétét! Peder, te vedd górcső alá a technikusok jelentését, a legkisebb részlet is fontos lehet, de ezt te is tudod! – Julia Vincent felé fordult. – Peder zseniális elemző. Villámgyorsan végigmegy olyan listákon, amik nekünk hetekig eltartanának, és semmi sem kerüli el a figyelmét.

Peder kissé elpirult, de úgy tűnt, örül a bóknak.

– Ruben… – folytatta Julia.

Ő azonban a szavába vágott.

– Az enyém a doboz!

– Így van. Nézz utána a gyártónak, az anyagnak, a szerkezetnek, találj valamit, ami elvezet a készítőjéhez vagy a vásárlóhoz! A kardok eredetét is derítsd ki! És ne mereszd a szemedet!

Ruben feljebb pillantott, és pajkosan elmosolyodott, amikor Julia szemébe nézett.

La Perla.

– Mina, te beszélj az igazságügyi orvosszakértővel, és tudd meg, mit derített ki a karcolásokról meg az egyéb sérülésekről! Megkértem egy technikust, hogy nézze meg az óra üvegét. És Vincent! Jó lenne, ha megpróbálnál felállítani egy profilt.

– Jól mondtad, megpróbálom. Ahogy már említettem: nem vagyok képzett profilozó, nekem más képességeim vannak, amikkel meglehetősen korrekt képet tudok kialakítani az emberekről.

– Értékelném, ha megpróbálnád.

Tényleg be akarja fogni ezt a mentalistát. Hagyja, hogy hozzáférjen titkos rendőrségi információkhoz. Ez volt az utolsó csepp a pohárban, Ruben képtelen volt türtőztetni magát.

– Most már elég! – csattant fel. – Ez a pasas egy pojáca! Egy bohóc! Mi meg rendőrök vagyunk! Nem gondoljátok komolyan, hogy adunk a szavára!