Tartalomjegyzék

Első előhang

1.

2.

3.

Második előhang

1.

Első fejezet

1.

2.

3.

Második fejezet

1.

2.

3.

3.

4.

5.

Harmadik fejezet

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Negyedik fejezet

1.

2.

3.

4.

5.

Ötödik fejezet

1.

2.

3.

4.

Hatodik fejezet

1.

2.

3.

4.

Hetedik fejezet

1.

2.

Nyolcadik fejezet

1.

2.

3.

4.

Kilencedik fejezet

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Tizedik fejezet

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Tizenegyedik fejezet

1.

2.

3.

Tizenkettedik fejezet

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Tizenharmadik fejezet

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Huszár Ádám

Amy

Huszár Ádám: Amy

©Huszár Ádám

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Horváth Fruzsina

Tördelés: NewLine kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/adamhuszar87/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-5956-81-2

mobi ISBN: 978-615-5956-82-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„S szólt a Holló: Soha már!”

Edgar Allan Poe

„Az édes álmok műve ez.”

Eurythmics

Első előhang

Kislány az erdőben

1.

Azon a késői augusztusi délutánon a 14 éves kislánykának az volt a legnagyobb problémája, hogy utolérje, majd megtalálja barátnőjét a házuk melletti erdőben, ahol játszottak. Barátnője megint előrefutott, ő szem elől vesztette, és tuti el fog bújni valahol, hogy a frászt hozza majd rá.

Osztálytársak voltak, és élvezték a nyári szünetből megmaradt pár napot. Hamarosan kezdődik az iskola, és jönnek a hosszú, unalmas napok, főleg délutánok.

Azok a délutáni tanulások…

Utált lámpafénynél tanulni. A legjobban azt utálta, mikor az iskolában már délelőtt felkapcsolták a villanyt. Minek? – gondolta. – Olyan, mintha délelőtt már este lenne. Ilyenkor ki szokott nézni az ablakon, ami a város felé nyílt és arra gondolt, hogy mennyi mindent lehetne csinálni ahelyett, hogy az aktuális szöveges feladaton gondolkodik, vagy épp földrajzórán a talaj szerkezetén. Mehetne boltba, bankba, postára csekket feladni, ahogy szülei teszik.

Apja mindig azt szokta mondani: „Megyek a városba, majd jövök”. Milyen érdekes. A város. Ő is a városba akar menni, a műszaki boltba, a gyógyszertárba, ahol a felnőttek vannak. Itt ül ebben a vacak, halványzöld padban szeptembertől júniusig, és körülötte meg zajlik az élet. Úgy érezte, majd’ megőrül, hogy ő kimarad ebből az életből. „Majd mehetsz még annyit, kicsim, hidd el, addig jó, amíg gyerek vagy. Ne akarj felnőtt lenni”, és ehhez hasonló közhelyeket hallott mindig édesanyjától, de ő rühellte ezeket. Majd ő eldönti, mit akar és mit nem.

Persze hamarosan visszasírta gyerekkorát, előbb, mind gondolta volna…

Egy patakhoz érkezett, amin egy kidőlt fa vezetett át. Már jó tíz perce nem látta barátnőjét, de biztos volt benne, hogy erre ment. A megérzései nem szoktak csalni, főleg, hogy ismeri: ha meglát egy helyet, ami veszélyes, akkor neki oda kell mennie.

Márpedig ez a kidőlt fa az. Látta, hogy a patak nem is annyira sekély, sőt nagy kövek szegélyezték a víz útját, melyek sokkal inkább tűntek szikláknak jelen helyzetben. Nem akart átmászni ezen a fán, minden idegszála ellene volt. Tudta jól, ha megcsúszik, elveszíti az egyensúlyát, ráesik a sziklákra egy rossz mozdulattal, beverheti a fejét és ott maradhat.

Az imádott barátnője… hát persze, ki más lenne, aki miatt most itt izgulnia kell? Pár hete még nem is volt itt ez a fa, biztosan az a vihar döntötte ki, amit otthon az erkélyről nézett végig. Ha jól hallotta anyjától, még tetőket is vitt el, ő viszont imádta nézni. Biztonságban érezte magát, tudta – legalábbis hitte –, hogy ott vele semmi baj nem történhet, ha mégis jobban bever az eső, hát nagy ügy, maximum bemegy a szobájába.

Létfontosságú volt neki, hogy mindig komfortzónában érezze magát. Azonnal legyen b terve, ha baj van. Barátnőjéről ez nem volt elmondható. Ő ment előre, ha kell, ha nem. Akárcsak a fiúk terén. Ő már rég túl volt első csókján.

Mikor elmesélte, hogy csókolózott azzal a 16 éves sráccal az iskolából, nagyon ideges lett barátnőjére, de kifelé próbálta eljátszani a teljes érdektelenséget.

– Csókolózna a halál azzal a hülyével – jegyezte meg, talán még egy fúj vagy blee is kicsúszott a száján, amitől extrán óvodásnak érezte magát. Tudta jól, igazából magára ideges a féltékenysége miatt.

Minden nagyszünetben megvolt a haditerve, hogy láthassa Christophert. Az volt benne a legjobb, hogy erről senki nem tudott, csak ő. Általában körben álltak és beszélgettek a lányokkal, imádta, hogy színészkedhet eközben. Úgy tesz, mintha ott lenne, még hozzá is szól az adott pletykához vagy az aktuális, kipécézett csaj kibeszéléséhez, közben pedig folyamatosan félrepillantott, hogy mikor jön már le a fiú, és ha meglátta, érezte, szíve a torkába ugrik.

Istenem, ezek itt utálkoznak, hogy ki hogy néz ki vagy milyen szaga van épp a tesi öltözőben, amikor ilyen dolgok vannak a világon, mint ez a fiú.

Szerelem. Milyen csodálatos érzés, fogalma sincs senkinek mit jelent ez. Ilyenkor felnőttnek érezte magát és úgy gondolta, hogy a többiekhez képest legalább tíz évvel idősebb.

S legalább tíz évvel fiatalabban érezte magát, mikor barátnője bejelentette, hogy csókolózott Christopherrel. Féltékeny volt rá, hogy ő már túl van az első csókján, s féltékeny volt a fiúra, vagyis inkább a szíve szakadt meg.

Ő is ki akarja próbálni már nagyon, és… hát Christopherrel tervezte, de ez most már örökké csak egy álom marad. Nem vesztek össze, egyébként barátnője többet nem beszélt a fiúról. Néha rákérdezett nála: na, és azzal a hülyével mi újság, de ez inkább barátnőjének volt már idegesítő, mert egyáltalán nem érdekelte őt a fiú.

Hagyjál már, kit érdekel, csak ki akartam próbálni a smárolást. Ettől majdnem felrobbant a feje… Akkor miért pont vele? Ő az én szerelmem, fogalmad sincs róla, mi a szerelem, na és ez a szó: smárolás… Smár… Hogy lehet ilyet mondani? Megszégyeníted azt a szót, hogy puszi vagy csók. A csók gyönyörű szó. Hogy használhatsz ilyet? Undorító. Persze ezeket mind csak magában gondolta, közben pedig próbált barátnője nyomába érni mind fiúzás terén, mind pedig az élethez való hozzáállásában.

Szeretett volna olyan laza lenni, mint ő.

Most pedig itt áll a fatörzs előtt és újra mérges.

Mérges magára, amiért fél, és nem olyan fesztelen, mint barátnője, és természetesen rá, hisz’ miatta kell átmásznia ezen a fán. Mielőtt rálépett, odanyúlt a kezével, jól megrángatta, nem mozog-e. Hogyan mozogna, te, hiszen akkora, mint egy ház, ne röhögtess! – mondta magának, de arra gondolt, ez akár a barátnője hangja is lehetne. Számításai szerint úgy 8-9 lépést kell rajta megtenni, hogy átérjen.

Maradtam volna otthon, tökéletesen ellettem volna a tévével. Na, jó… Összeszedem magam és átmászom.

Felhúzódzkodott, majd felállt a fára. Két karját kinyújtotta oldalra, majd egyensúlyozni kezdett. Egy… kettő… három… nééégy… Kb. még ennyi van hátra. Sima ügy, gyerünk! Öt… hat… Behunyta a szemét, úgy tette meg a maradék lépéseket. Hét-nyolc. Siker! Levánszorgott, és teli torokból elkiabálta magát:

– Hol vagy mááár?

De nem jött válasz. Csak csend, és az erdő hangjai. Madárcsiripelés, egy fakopáncs kopogása valahol, s a patak csobogása a háta mögött. Nem tetszett neki ez a túl nagy csend.

Kezdett megijedni. Arra számított, hogy barátnője ott várja a túlparton, leugrik egy fáról és megijeszti. Még lélekben készült is rá, hogy ne ugorjon nagyot. De semmi. Eszébe jutott az is, hogy egyedül kell megtennie a visszafelé utat is, ha nem találná, ez is aggasztotta.

– Hahhóóó – kiabálta hangosan –, de most komolyan, hol vagy? Kérlek, gyere elő – ezt viszont már pityeregve suttogta. Az sem zavarná, ha látná, hogy sír és kinevetné, csak most már találja meg.

Eltervezte, hogy kicsit még beljebb megy, de szigorúan csak annyit, ami még közel van a patakhoz. Ha továbbra sem találja, akkor hazamegy és mindent elmond az anyukájának. Majd ő kitalálja, mi legyen. Kap egy leszidást, de kit érdekel, biztonságban lesz. Érezte, egyre jobban kalapál a szíve.

Az erdőnek ezen a részén még nem járt, mindig csak a patakig ment. Próbálta kontrollálni gondolatait és nyugtatni magát, hogy biztosan ott figyel valamelyik bokor mögül és nevet rajta. Bár ez elszomorította, de legalább itt lenne, és vége lenne az egésznek.

Ez a csend…

Ez nem normális.

Valami itt nem stimmel.

A madarak hangja is elhalkult. Egy érzés belé csapott: menekülj, baj van… Húzz innen, menj haza, anya vár. De rohadt gyorsan. Már tudta, hogy többről van szó, mint egyszerű hülyülésről. Valami baj történt.

A nevetéstől, amit hallott, minden porcikája összerezzent. Ez nem a barátnője volt.

– Segítsssé… – ez viszont már igen, és egyből bevillant neki, hogy valaki befoghatta a száját. Lépkedni kezdett a hang irányába. Egy-két cserje akadályozta csak, teljesen öntudatlanul cselekedett.

Az ájulás szélén volt.

Ahogy küzdött a benyúló ágakkal, úgy került egyre közelebb a hangokhoz. A csaláncsípéseket nem is érezte. Feje lüktetett, kapkodta a levegőt, és a könnyektől alig látott. Egy alacsonyabb bozót volt, ahol megállt hirtelen.

Úristen.

A kép, ami elé tárult, iszonytató volt.

Húzz innen, futás!

De ő mozdulni sem bírt. Ott állt megdermedve és csak nézett. Nem vettek észre, legalább húzódj be – mondta egy hang a fejében, mire vissza bebújt, hogy onnan szemlélje az eseményeket.

Két férfit látott, ahogy épp lefogják barátnőjét és röhögnek.

– Na, csináld má’, aztán húzzunk! – sürgette a haverját az egyik.

Szemébe örökre beleégett a látvány, ahogy barátnőjét bedöntve fogja az egyik ember, és húzza fel feje fölé a szoknyáját, a másik pedig erőszakosan lökdösi. Észre sem vette, hogy pulóvere már nem csak az izzadságtól ázott át – úgy hányta le magát, hogy közben csak lesett előre.

Futás haza!

Hogy miből merített erőt, az örök kérdés marad, de úgy rohant a patak felé, majd azon át hazáig, hogy utólag semmire nem emlékezett. Fogalma sem volt róla, hogy jutott át a kidőlt fán, hogy mikor kiért már az utcára, hogy nem üthette el egy autó sem. Keresztül-kasul, esve-kelve, de hazaért. Ahogy benyitott a házba, elüvöltötte magát:

– Anyaaaa!

Édesanyja tigrisként ugrott oda lányához, aki elájult.

2.

Thomas Ramsay megyei bíró nem sokat aludt az éjjel.

Hét óra előtt pár másodperccel már nyújtotta a kezét, hogy lekapcsolja az ébresztőt maga mellett.

Jó darabig a tévét leste, főleg azokat a csatornákat, amelyek híreket sugároztak, éjfél után viszont be kellett érnie a Comedy Channel bugyuta sorozataival. Nem rajongott értük, főként azért nem, mert ezek a sorozatok, amik általában egy-egy családnévvel kezdődtek, telis-tele voltak szexuális célzásokkal. Mr. Ramsay nem volt prűd, de ellenezte, hogy délután 4-kor, ha bekapcsolja a gyerek az iskola után a televíziót (márpedig száz százalék, hogy megtalálja a módját a kölök), egyfolytában kapja az arcába a szennyet, ugyanis ezek délutáni műsorok, ilyenkor éjjel az ismétlésük megy.

Szerette vagy nem, végső soron a cél nem az volt, hogy lekösse magát, sokkal inkább, hogy forogjon az agya. Hetek óta egy dolgon járt, és a holnapi nap ennek pontot tehet a végére.

Sok mocskos üggyel találkozott karrierje során, de ez most különösképp izgatta. Voltak itt már részeg sofőrök, akik halálos balesetet okoztak, feleségét agyonverő, felszarvazott férj, és erőszak is… szexuális.

De ez… ez most más.

Már egyetemi tanulmányai alatt is undorodott ettől a témától.

Joghallgató korában orvosnak készülő ismerőseitől ki tudta lobbizni, hogy részt vehessen egy boncoláson. Emlékszik, hogy elsőéves medikák is ültek a nézők közt, és volt egy-kettő, aki kidőlt. Ő viszont simán végignézte, nem hatotta meg. Biztos volt benne, hogy aznap még a kedvenc mexikói pizzáját is beverné vacsorára.

Mr. Ramsay sok mindent látott, hallott, és általában el tudta különíteni magánéletét a munkájától. Egyetlen esetben nem: ha kiskorú szerepelt a történetben. Erre nem, hogy allergiás volt, de szíven is ütötte. Itt pedig egészen pontosan egy kiskorú megrontása, majd meggyilkolása a vád. Egyébként a gyilkosokat mondhatni simán elkapta a rendőrség, teljesen amatőrök voltak. A létező összes nyomot sikerült maguk után hagyniuk – két félig beszámíthatatlan, alkoholista, lecsúszott alak, akik annyit ittak aznap, hogy elég erősnek érezzék magukat ahhoz, hogy megerőszakoljanak, majd megfojtsanak egy 14 éves kislányt.

Most pedig a pszichopata állatok felett pár óra múlva ítéletet hozhat. A döntést persze már tudta: életfogytig, minden elképzelhető szigorral. Az a fajta, amikor az elítélt nem is találkozhat senki mással, még a börtönben sem. A rabok kis százalékának van csak része ilyen megkülönböztetésben, a legveszélyesebbeknek. Ha nem kiskorú lett volna az áldozat, talán… esetleg… Az állami fegyintézetek szociális ténykedései miatt elengedte volna ezt a fokozatot. Hadd dolgozzon csak, gyártson iskolai padokat vagy székeket, amiket majd aztán felhasználhatnak középiskolákban, bár azzal is tisztában volt, hogy ezek az áruk jól megnehezítik az iskolai gondnokok dolgát, mert rengeteg silány termék kerül ki fegyintézetekből: lehet utólag ragasztgatni, foltozni őket. Viszont ennek a két zsiványnak bűnhődnie kell. Rájuk a magány teljes pokla várt, akiknek egyetlen kapcsolata a hátralevő életükben a börtönőr lesz, akinek tilos válaszolnia a fegyencnek.

Mr. Ramsay pontban délelőtt 10-kor benyitott a tárgyalóterembe.

A legnehezebb az volt számára, amikor az édesanya véresre sírt szemeibe kellett néznie, még ha csak távolról is.

Mr. Ramsaynek egy 27 éves lánya volt. Jól megszenvedte az ő egyetlen kislánya nővé érését, pedig ez az élet része, ellentétben mondjuk egy ilyenfajta halálesettel. De egy apának kezelni, hogy a lánya elmegy bulizni éjjel… na és ezeknek a nyugtalan éjszakáknak az álmai, mikor negyedórára el tudott aludni: kiszakadt kondomokról, házibulik telibe hányt faliszőnyegeiről és marihuánás cigaretták sűrű füstjéről szóltak, megspékelve az aktuális Marilyn Manson-slágerrel. És a megnyugvás, mikor hajnali kettőkor csörög a kulcs a zárban: Istenem, hazaért. Zuhanyozik épp. Az sem érdekel innentől, ha felzabálja a hűtőt még éjjel, aztán a fürdőkádban landol reggel a drága camembert vagy milánói sonka. Itthon van, és semmi baja.

Minden egyes ilyen éjszaka, mikor hallotta, hogy elaludt, benyitott halkan egyetlen szeme fénye szobájába, és meghallgatta szuszogását. Egy percig nézte, ahogy egyenletesen fel-le mozog a takaró kislányán; ha úgy volt, bement csendben és betakarta, óvatosan, nehogy felébressze. Egy apró, finom puszit adott az arcára, s visszafeküdt felesége mellé, majd átölelte szorosan, oldalról.

– Hazaért? – kérdezte felesége álmosan.

– Igen.

– Helyes.

– Nagyon szeretlek.

– Én is szeretlek, Thomas.

Általában ilyenkor a férfira szeretethiány és megnyugvás keveréke tört rá, amit azzal csillapított, hogy addig nyomkodta felesége oldalához a biztonságérzettől és kedvese meleg testétől ágaskodó férfiasságát, míg meg nem hallotta a nő halk, kéjes nyögdécselését, ami jelezte: kezdheted.

– De holnap korán kelünk, Tom… ne húzd sokáái… ahh.

Felesége érettebben tudta kezelni lánya felnövését. Ő is aggódott, de ha választani kellett kettejük közt, akkor a férfi volt az, aki egyetlen hercegnőjeként tekintett lányára, aki elkényeztette, és ha arról volt szó, akkor sunyiban megvette azt a babát, amire felesége azt mondta: túlzás ez már, Thomas. Most kapott egyet pár hete, azt is meg kell tanulnia, hogy nem lehet minden az övé. Hiába, az apák már csak ilyenek a lányukkal, szokta magát nyugtatgatni, bár lelke mélyén tisztában volt vele, hogy nevelés terén ő csak elkényeztetni tud, felesége viszont rendet teremteni és határt húzni.

Mr. Thomas Ramsay, Nicholas megye bírója most leült székébe a tárgyalóterem legmagasabb pontján. Erősen belenézett a két vádlott szemébe. Pontosan tudta, hogy közönyt és szürkeséget fog találni bennük. Rohadt mocsadékok, eljátszhatjátok itt a fasza gyereket, akiket nem érdekel, hogy életfogytot kapnak. Pár hónap múlva rá fogtok jönni, hogy ezt nagyon megszívtátok. Az ítélet pontban délben hangzott el Mr. Ramsay szájából: Életfogytiglani szabadságvesztés, a külvilág és emberi kapcsolatok teljes hiányával. Két emberrel kerülhet kapcsolatba az elítélt további élete során: az őrrel, illetve az orvossal, akinek a feladata minél tovább életben tartani. Fellebbezésnek helye nincs. Ideiglenes szabadlábra helyezés jó magaviseletért nincs. Enyhítés a teljes elzártságon nincs.

3.

Azon a napon, mikor Thomas Ramsay bíró kimondta az ítéletet az erőszakolók felett, a tizennégy éves kislány otthon várta a pszichológus érkezését.

Két hónap telt el a történtek óta, az iskolák már gyerekhangoktól voltak hangosak, az erdőben pedig hullani kezdtek a levelek a leégett gyertya- és mécseskupacra, ami körülvette barátnője bekeretezett fotóját az eset helyszínén. Sokan mentek ki tiszteletüket tenni, hetekig nem volt olyan napszak, mikor ne lett volna ott valaki lehajtott fejjel. A város élete felborult, a rendőri jelenlét megnőtt.

Az elkövetőket még aznap elkapták, ettől függetlenül mindenki félt, és le volt döbbenve. A két tettes nem helyi volt: az épülő fakitermelő üzembe jöttek pénzt keresni, építőmunkásként dolgoztak, hogy folytatni tudják alkoholbeteg életüket. Egy helyi motelben szálltak meg pár napig. Ott rúgtak be, mikor főnökük egy szabadnapot adott, mivel késett a kamion, ami a csarnok felállításához szükséges oszlopokat hozta. Előéletük nem volt bűntettektől mentes: több betörés, ittas vezetés, verekedés is tartozott már a bűnlajstromukhoz, csoda, hogy szabadlábon voltak.

Talán ha az a kamion nem késik, vagy Joe Smith, a motel tulajdonosa, aki szívesen állt be a bárpultba is – csak hogy ne kelljen hazamennie feleségéhez, mert mióta hozzájuk költözött anyósa, nem bírt otthon lenni –, kettővel kevesebb whiskyt ad nekik… de nem így történt.

Joe Smith megkapta a magáét otthon, amiért kiszolgálta és leitatta őket.

A kislány szüleinek rémülete hálával is párosult, hiszen lányuk életben volt.

Az elmúlt időszakban három dolog tette ki a szülők napjait: az újságírók elkergetése, a kislányuk barátnője családjának támogatása, és nem utolsósorban egyetlen csöppségük felépülése. Utóbbi igényelte a legnagyobb erőfeszítést: a kislány teljesen maga alatt volt. Talán az adrenalinsokktól, de volt még ereje elmondani a nyomozóknak aznap, hogy mit látott, aztán a nap végén mély depresszióba zuhant, aminek az lett a következménye, hogy jó egy hétig nem szólalt meg, nem tudott felkelni az ágyból, és maga alá piszkított.

Pszichológus járt hozzá naponta, aki a szülőknek is segített, elmondta, hogy folyamatosan ott kell lennie valakinek a lány mellett egész nap. Éjjel is. A simogatás pedig rendkívül fontos. Miután nem lehetett kommunikációt kialakítani máshogy, így az érintés lehetett az, ami segíthetett visszahozni őt közéjük.

Édesanyja ennek különösen örült, ugyanis ellenérzéssel viseltetett az összes gyógyszergyártó céggel szemben. Maga is az alternatív gyógyításban hitt, így egyből megtalálta a közös hangot a pszichológussal: addig, amíg nem próbáltak meg minden ilyesfajta gyógymódot, addig szó sincs gyógyszeres kezelésről.

A kezelés sikerrel járt. Egy bizonyos szintig – a kislány visszatért bő egy hét után, szép lassan a pelenkát is elhagyhatta, viszont valami megtört benne. Elsőként édesanyja volt, aki észrevette, hogy a leány egyszerűen nem ölel vissza, nem bújik oda hozzá, és ha puszit ad neki, elhúzza az arcát. Édesapja, akinek másfél hét fizetett és három nap fizetés nélküli szabadság után vissza kellett mennie dolgozni, türelmesebb volt: adj neki időt, szívem, szépen haladunk. És életben van.

Míg az édesapa dolgozott – a városban található húsfeldolgozó üzemben, minőségellenőrként –, addig felesége vigyázott a lányukra. Sikerült neki elintéznie, hogy táppénzen maradhasson még egy darabig.

Próbált közeledni hozzá, de napról napra csak rosszabb lett a helyzet ezen a téren. A kislány szépen nekiállt tanulni otthon, elkezdett érdeklődni édesanyjától barátnője szülei felől, rendkívül felnőtt módon kezelte a történteket, s ahogy teltek a napok, kezdett türelmetlen lenni, hogy mikor mehet már vissza az iskolába. Szülei és az orvos is egy véleményen voltak: az a legjobb, ha minél előbb visszailleszkedik az emberek közé.

Végső soron teljesen felépült, egy dolgot kivéve: nem bírt elviselni semmilyen fizikai érintkezést senkivel. A gondolattól is rosszul volt. Ha édesanyja csak ránézett, ő kapásból hátrálni kezdett, nehogy ölelés vagy puszi legyen a vége.

Dr. Laura Miller kezelte. Mindennap délután kettőtől fél háromig maradt náluk. Átlagos esetben nem ment házhoz, de most kivételt tett, mivel – ahogy az egész város – ő is szívügyének érezte, hogy segítsen.

A bírói ítélet napján az édesanya, miután a doktornő kijött a szobából, teával kínálta meg, amit szívesen elfogadott.

– Nos… Mrs…

– Mostantól szólítson Elizabethnek, kérem – mondta kedvesen a kislány édesanyja.

– Rendben, köszönöm. A lánya szépen gyógyul, szinte teljesen kijött a depresszióból, és a történteket is felnőtt módjára kezeli. Ami pedig az iskolát illeti, hamarosan visszamehet. Ma is kérdezte, hogy mikor kezdheti, mert már hiányzik neki és unatkozik. A lánya egy igazi hős.

– Tudom, és köszönök minden segítséget. Csak… Egyvalami van, amit még… és persze nem akarok siettetni semmit. De… anyai ösztönöm nem hagy nyugodni. Undorodik, ha bárki közeledik felé. Egyből hátrál és elhúzza a fejét, ha puszit szeretnék neki adni. Ölelésről szó sem lehet.

– Elizabeth. Adjon neki időt. A lányát óriási sokk érte. Gyakorlatilag olyat látott és élt át az elmúlt hónapokban, ami még nekünk, felnőtteknek is kemény lenne.

– Igen. A férjem, Robert is ezt mondta. Csak félek. Én nem is tudom, talán egy rossz megérzés az egész. Nekem vissza kell menni lassan dolgozni, több szabadsága a férjemnek sincs. A szüleim besegítenek szerencsére, de… szóval tegnap is… én valami szörnyűt álmodtam. – A mondat végét elharapta, lehajtotta fejét és elsírta magát. – Elnézést, ne haragudjon.

– Semmi baj – nyugtatgatta az orvos. – Elizabeth, ez természetes. Önnek is nehéz, ahogy a lányának. Én megígérhetem, hogy itt leszek és segítek. Továbbra is jönni fogok, és meglátja, nem lesz semmi baj.

– Érzek valamit… Valamit, amit a férjemnek sem mondtam el.

– Micsodát?

– Nem tudom. Csak valami rossz érzés. Éjszakánként képek villannak be álmomban, és ő egyedül van, segítségért kiáltozik.

– Elizabeth, meglátja, ezek az álmok úgy fognak elmúlni, ahogy lánya felépül. Adjon időt magának, és neki is. Ha gondolja, tudok felírni altatót vagy nyugtatót.

– Köszönöm, de talán még nem szükséges. Van nyugtató teám, azt szoktam inni lefekvés előtt.

– Egyébként ön könyvelő, ha jól tudom. Ha a lánya elkezdi az iskolát, maga is menjen vissza dolgozni, jót fog tenni. Eltereli majd a gondolatait.

– Tudom, és szeretem is a munkámat. Csak… jaj, nehéz.

– Elizabeth. Megmondom őszintén, ilyen esettel még nem találkoztam munkám során. Viszont volt szerencsém kábítószeresekhez, édesanyja elvesztése után mély depresszióba zuhant emberhez, vagy épp nevelőotthonba került tinédzserhez – mindannyiukkal évek óta küzdök, hogy legalább minimálisan be tudjanak illeszkedni a társadalomba. De ön és a lánya hihetetlen, milyen erővel rendelkeznek. Fantasztikusan gyógyul. Folyamatosan közeledni kell hozzá, próbálkozni fogunk.

– Rendben – szipogta –, és köszönöm.

– Én pedig a teát. Ha jól sejtem, ismeri ezeket a gyógynövényes dolgokat. Esetleg ha holnap jövök, adhatna pár tanácsot nekem is, még nem volt rá lehetőségem, de mindig kipróbáltam volna.

– Persze. Szívesen.

– Viszont most mennem kell. Holnap érkezem. – Laura Miller, miközben felállt, egy pillanatig hezitált, majd megölelte Elizabethet. – Legyen erős, és meglátja, minden rendben lesz.

– Rendben. – Jólesett neki az ölelés, de egyből a lányára gondolt. Anyai ösztönei súgtak valamit.

Ő is tisztában volt vele, hogy idő kell, ez természetes. De valamit érzett, amit nem tudott megmagyarázni, amit talán csak az anyák éreznek, mint mikor tinédzser lányukat először engedik el randira a fiú kocsijával. „Ha odaértetek, írj, rendben?!” „Rendben, anya”, és az SMS érkezése előtt egy pillanattal az égből jön egy érzés: nincs semmi baj, odaértek. Majd csipog a telefon: „Itt vagyunk, minden oké.”

A kislány hamarosan visszaült az iskolapadba. Eredményei szinte kivétel nélkül jelesek voltak. Komolyabb lett, társaihoz képest érettebb. Mondhatni a tanulásba feledkezett, ami szüleit büszkeséggel töltötte el és megszüntette azokat a félelmeiket, hogy lányuk majd úgy dolgozza fel a történteket, hogy bulizik és alkoholhoz nyúl. E téren nyugodtak lehettek – nem hogy kimaradt később ezekből a dolgokból, de egyenesen ellenük volt. Látszatra minden megoldódott, egyetlen dolgot kivéve: képtelen volt a fizikai kontaktus bármely fajtájára. Az évek során több pszichológust is felkerestek szülei. Kitartóan járt, és próbálkozott azokkal a dolgokkal, amiket tanácsoltak neki, ám sikertelenül.

Az idő múlásával szülei hozzászoktak lányuk viselkedéséhez. Szülinapon vagy karácsonykor egy darabig még próbáltak közeledni felé, de úgy gondolták, talán jobb, ha nem zaklatják. Az első ilyen próbálkozás sírásba fulladt mind a kislány részéről, mind édesanyja részéről. Aztán észrevették, ha nem erőltetik, nem hozzák fel, akkor tudnak beszélgetni, minden úgy működik, mint normális körülmények között. Csak nem szereti, ha megérintik, és nehezen talál barátokat. Legalábbis a szülei és a pszichológusok így gondolták.

Az évek múltak, az erdőben már csak egy kis fakereszt jelezte a történteket, amit bokrok is kezdtek benőni. Az akkori kislány húszéves lett, és a Philadelphiai Egyetem irodalom szakára készült. Mindig is szeretett olvasni, el tudott menekülni a regényekbe a gondolatai elől. Úgy gondolta, ha elvégzi az iskolát, majd tanítani fog. Szülei büszkék és boldogok voltak. Nem érinthették meg, de talán majd változni fog, és a lényeg, hogy élt. Életben volt az egyetlen lányuk. Az orvosok továbbra is félelmetes nyugalommal tudták közölni: idő kell csak. Mindenki nyugodt volt, egy embert kivéve: a lányt.

Nem beszélt róla, vagy ha igen, akkor is csak szűkszavúan, de lelke mélyén tudta: sohasem fogja túltenni magát a történteken. Örökre a retinájára égett az a borzalom, amit ott látott. Az erdő szagát a mai napig érezte, tisztán emlékezett mindkét ember öltözékére: az olcsó farmeringekre, a szakadt bőrcsizmára. Az egyiknek sötét haja, a másiknak pedig kissé felnyírt, világosabb volt. A szavak – „koton, csináá’d máá’, nem fog fájni, szűk” – ott visszhangzottak mind a fülében. Barátnője rémült, falfehér arca, ahogy könnyei és taknya egybefolyt, tisztán előtte volt. Magatehetetlen teste, ahogy még ellenkezett egy darabig, aztán feladta a harcot és elernyedt… ezek mind-mind ott voltak mindennap a fejében.

Erős volt. Felépült és elhatározta, kifelé mindig ezt fogja mutatni. Belül viszont összetört. És éjjelente, mikor behunyta szemét, rettegett. Rettegett, mert tudta, a megérzései nem szoktak csalni. Az érzés pedig ott kísértett minden éjszaka a gondolataiban: soha nem leszek már olyan, mint mások.

Második előhang

Nagylány az éjszakában

1.

James Butler aznap semmi másra nem vágyott már, csak hogy jól leigya magát. Közel az ötvenedik életévéhez két házasságon volt már túl, és az elsőből született egy fiúgyermeke. Igazából az első feleségébe volt szerelmes – mindig is őt szerette, még most is –, de sajnos kapcsolatuk a gyerek születése után pár évvel megromlott. Megromlott… így is lehet fogalmazni. Ez mindig két emberen múlik. Hiába akarja megjavítani az egyik fél, ha a másik nem tesz érte. Bár ebben az esetben mindketten hibáztak, erre már rájött az évek során.

Az életét odaadta volna egyszem fiáért, aki már lassan kijárta az egyetemet is. James egy sportszaküzletet üzemeltetett, és mára már majdnem húsz alkalmazott dolgozott neki. Ez tetemes fejlődés volt ahhoz képest, hogy ő maga kezdte el az egészet. Egymaga volt az eladó, a beszerző, a beszállító. Szépen lassan építette kis birodalmát, végigjárva minden egyes lépcsőfokot, ahogy kell. Azt sem tagadja, hogy munkamániás.

Igen, az.

Na és?

Erre egy valamire adó asszony büszke lenne, nem pedig belekötne, hogy többet is lehetne otthon.

Első felesége sajnos így gondolkozott. Történt ugyanis, hogy a szülés után elkezdte felhánytorgatni, hogy James sokat dolgozik. Keveset van otthon, sokat utazik, és ha már itt tartott, ebből egyenesen adódtak a féltékenységi rohamok, pedig James, Isten látja lelkét, tényleg nem csalta meg. Még csak nem is gondolt rá.

Legalábbis egy darabig biztosan nem, egészen addig, míg annyira el nem fajult a helyzet, hogy egyenesen belemenekült abba, amit nem szeretett volna. De nem ám! Amit szeretett volna James, az egy édes otthon szerető feleséggel, esetleg még egy gyerkőccel – lehetőleg lánnyal, ha már az első fiú lett –, és anyagi biztonsággal. Meg akart adni mindent a családjának, nem akarta, hogy bármiben is nélkülözniük kelljen.

Mindez a házassága végére már alakulni is kezdett. Még medence egy lett is az udvarukban, ami gyerekkori álma volt, de az is az álmai közt szerepelt, hogy majd a kisfiával és a feleségével lubickol ott. Lett két kocsijuk, és évente kétszer biztos elmehettek nyaralni, ráadásul az sem jelentett gondot, ha másik országba szerettek volna menni. Így jutottak el Ausztráliába is, ahova egyébként a felesége szeretett volna mindenképp elmenni.

Tényleg mindenük meglett, csak sajnos ennek az volt az ára, hogy reggeltől estig dolgoznia kellett, vagy ha arról volt szó, akkor elutazni napokig tartó beszerzőutakra.

A határ pedig – úgy nézett ki – a csillagos ég. Mire a második házasságán is túljutott, Jamesnek már úgysem kellett aggódnia nyugdíjas évei miatt, pedig feleség- és gyerektartást is fizetett, de nem bánta. Volt bőven miből. Nem is akarta, hogy hiányt szenvedjenek.

De akkor hogy fajult odáig a helyzet, hogy péntek este, majdnem ötven évesen csak az alkoholra tudott gondolni?

James szerint kétféle ember létezett: az egyik, aki meg tudta menteni a házasságát, a másik, aki nem. Nem kellett ezt túlbonyolítani. Talán az első a szerencsésebb. Ők meg vannak áldva azzal az isteni csodával, hogy nem viszi el őket az egójuk, a kalandvágyuk, vagy nevezzük, aminek akarjuk. Ők nagyon is jól tudják, hogy a boldogságnak ára van. Lehet, hogy nem fog minden áldott nap tombolni a szerelem, lesz, hogy büdös szájszagot fogunk csak érezni édes parfümillat helyett, a szexi fehérnemű szerepét átveszi a kiszakadt otthoni melegítő, és igen… veszekedések is lesznek. Megszűnnek a vad, órákig tartó szeretkezések, napról napra percekkel csökken az időtartam, mígnem eléri a „gyere, legyünk túl rajta gyorsan” szintet.

Viszont azt is tudta, ha ezeken átlendülnek, akkor életük végéig együtt maradhatnak, akik igazán akarják. És milyen szép, mikor visszajön a szerelem. Ha a nagy holtponton átlendülnek, és úgy szeretkeznek újra, mint az elején. A tűz bizony-bizony kialszik, ha nem gondozzák. Arra pakolni kell a fát mindig, mert különben leég. És ha van egy harmadik személy, aki még vizet is önt rá, akkor bizony baj van.

Két személy kell hozzá, az tény. A tűzrakásnál is előjöhet az a probléma, ha ketten csinálják, hogy ha csak az egyik dolgozik keményen, akkor előbb-utóbb megjegyzi a társának: „Miért csak én dolgozom? Téged nem érdekel, hogy égjen és melegedjünk mellette? Vagy esetleg van valaki, aki az én tüzemnél jobbat csinál?”

Persze van, hogy segítő szándékból akar tanácsot adni a másik: „Szerintem szárazabb fát hozz, mert ezek nedvesek.” Igen? Akkor csináld te, ha jobban tudod. Vagy felőlem csinálhatod valaki olyannak, akire büszkébb vagy, mikor begyújtja, ha ez nem elég jó neked. Agyunk legyőzi a szívünket. Vagy a szívünk győzi le az agyunkat? A lényegen nem változtat: sajnos nem lesz meg a kémia. Kéz a kézben, és rengeteg munka. Csak így működhet.

Szexuális életük kezdett haldokolni. Viszonylag korán jött a házasság és a gyerek, James huszonnégy éves volt akkor, felesége pedig egy évvel fiatalabb. Szerelmük hatalmas lánggal kezdődött. Szeretkeztek első lakásukban, szeretkeztek házibuliban a mosdóban, autóban, a réten séta közben. James imádta orálisan kielégíteni feleségét, ő pedig imádta, sőt vágyott rá, hogy nyilvános helyen ezzel szívassa férjét – akár egy próbafülkében, a bevásárlóközpontban. James ilyenkor zavarba jött, de persze nem utasította vissza. Felesége pedig imádta zavarba hozni a férfit, jókat röhögött aggódó arcán, hogy valaki rájuk ne nyisson. Élvezték egymást mind testileg és lelkileg. Mikor James elmondta tervét, hogy sportszerekkel akar foglalkozni, felesége megörült neki, és amiben csak tudta, segítette. Szépen indultak el az úton, nem is volt kérdés egy percig sem, hogy gyermeket akarnak.

Az egyik vad szeretkezés után, amiből csak a Kámaszútra legkitekertebb póza hiányzott, mondta el felesége, hogy késik, már jó pár napja. James elsírta magát, majd egész éjjel összebújva aludtak.

A kis csoda érkezése még adott egy utolsó töltést házasságuknak, de aztán elkezdtek távolodni. James éjjel-nappal ment a vállalkozás miatt, felesége pedig hiányolni kezdte. Kezdetben nem is tulajdonítottak neki nagy figyelmet, mivel apró csipkelődésekről volt szó, amit meg tudtak oldani.

A gyerek sírt, de James úgy aludt, mint a tej, vagy rosszabb esetben otthon sem volt. Felesége unta, hogy neki kell mindent csinálnia a ház körül, és főleg azt, hogy semmi élete nem maradt a gyerek mellett. Barátaitól eltávolodott, bár ez Jamesről is elmondható volt – ő a munkája miatt áldozta fel őket, és persze a családja miatt.

Szexuális életük szép lassan abbamaradt: elsőként az orális játékoktól köszöntek el, majd a pózok száma kezdett redukálódni, aztán már ott tartottak, hogy se előjáték, se semmi, csak történjen meg, aminek meg kell, míg felesége egyszer azt nem mondta: „ma fáj a fejem”. Aztán másnap is fájt, harmadnap is, negyedik nap pedig James már nem is kezdeményezett. Mindketten hibásak voltak, abban is, hogy nem beszélték meg. James a munkába feledkezett, felesége pedig felfedezte magának a Facebook adta lehetőségeket.

Ez is lassú folyamatként indult. Az elején jó érzéssel töltötte el, hogy talált valamit, amivel lekötheti magát; valamit, amivel kissé rálát a külvilágra a négy fal árnyékából. Megkereste régi osztálytársait, akikkel felvette a kapcsolatot; talált magának egy lelki társat, aki középiskolai barátnője volt, immáron elvált, egyedülálló anyukaként. Szinte egész nap beszéltek, volt, hogy éjjelbe nyúlóan.

Mondani sem kell, hogy minden földi jótanáccsal ellátta, ami a férfiak iránti gyűlöletről szólt, és amelyekben szerepelt a megcsalás, a szülés után elhízott nők helyzete, akikkel nem úgy bánik férjük, ahogy megérdemlik. Persze ő ezeken már mind-mind túl volt, eljött az idő, hogy segítsen valakin, hogy ő is teljes életet élhessen, mint mások. A boldogság ugyanis mindenkinek jár. Neked is, nekem is, kivéve annak a gyökérnek. Imádta szidni, James-t, és hergelni újdonsült barátnőjét.

„Ugye tudod, hogy hamarosan lépned kell? Meg kell tenned az első lépést.”

James felesége engedte, hogy beáramoljanak életébe barátnője tanácsai, mígnem elérkezett az első – „én is mehetek valahova, nem csak te” – kijelentés, amit James azért sem értett, mert ő természetesnek vette, hogy feleségének legyenek barátai, nem látott ebben semmi kivetnivalót.

Az más kérdés, hogy felesége nem csupán egy baráti kávézásra ment el barátnőjével, hanem egy csalódott feleségek „ereszd el a hajam” típusú kibeszélő bulijába, ahol persze megismerkedett valakivel. Aztán ez a valaki bejelölte Facebookon, és a jó szándékú baráti beszélgetés átcsapott lelkizésbe, majd abba az érzésbe, hogy „Újra érzem, hogy nő vagyok. Ő bókol, ő csodál engem, simogatja a lelkem, és… remélem, hamarosan mást is. Újra érzem, hogy beindul a szívem, a lelkem, újra van étvágyam, és a minap még ki is sminkeltem magam, pedig nem is mentem sehova. Csak úgy, amit persze James észre sem vett. Aznap sem nyúlt hozzám.”

James valóban nem vette észre, hogy felesége belépett a titkos női lélek árvízvédelmi útvesztőjébe. Nem akarta elveszíteni, de igen, ki kell mondani: elvihette volna vacsorázni, elmehettek volna nyaralni, és mondhatott volna neki két szép szót naponta. Volna, volna, és volna…

Eltávolodtak, viszont James tisztában volt azzal a ténnyel, hogy szerezhet mást – és szerezni is fog nyilván –, de a fél éves lila köd után, ami rengeteg szexszel jár majd, és az érzéssel, hogy „köszönöm, hogy eljöttél az életembe és újra úgy érzem, hogy élek”, ugyanúgy jönnek majd a gondok. Az őrült szexszel töltött éjszakákat felváltja a fogmosás, a mosógép és a horkolás.

Ezzel teljesen tisztában volt, ezért sem akarta házasságát feladni, és egyébként is… James szerette a feleségét. A gyerekét. A családját.

Felesége pakolt össze, nem ő. James új helyzet előtt állt. Nem tartott neki sokáig, hogy szerezzen maga mellé egy nőt: pénze volt bőven, és még csak alig lépte át a harmincat. Második feleségéhez annyi türelme sem volt, mint az előzőhöz. Hamar kiderült, hogy nem illenek össze, s James sokat próbálkozott, hogy visszaszerezze első szerelmét, de ő már túl volt a múlton. Új életet kezdett, amiben Jamesnek annyi hely jutott csak, hogy láthassa gyermekét és fizessen utána.

Az évek teltek, James pedig az alkoholba menekült, és az olcsó prostikhoz. Kiégett, nem motiválta semmi azon kívül, hogy egyszem fiát segítse, ahogy csak tudja. Egyéjszakás kalandjai voltak, nem szenvedett hiányt bennük, de egyáltalán nem érdekelte, hogy lesz-e folytatás. Pia, pia és pia.

Így volt ez ma este is, ezért ült a bárpultnál ebben a lepukkant csehóban, ami egyetemisták közkedvelt helye volt. Inkább hasonlított egy romkocsmára, bár nem azért, mert így tervezték: egyszerűen igénytelen volt a hely, de a zene dübörgött, lehetett táncolni, csocsózni és vedelni. Senki nem törődött a renddel, épp ezért szerették a fiatalok, akik bőségesen eltartották a helyet.

Tökéletes volt. Whisky-szódát vedelt a pultnál, mikor arra lett figyelmes, hogy egy feltűnően szép fiatal lány – elég karikás szemekkel – bámulja, és épp szétteszi a lábát a mellette levő bárszéken.

Igazság szerint James-t ma pont nem érdekelte az, hogy valakit ágyba vigyen, de ez a lány annyira bámulta, hogy azzal már nem lehetett mit kezdeni. Égett a levegő közöttük, ráadásul rég látott ilyen formás testet, és az arca sem volt elhanyagolható.

Külön szexinek látta összekócolt haját, és volt valami megragadó abban a fáradt, karikás szemekből sugárzó tekintetben. Valami más, mint az átlagos egyetemista lányoknál. Mintha ez a lány tudna valamit az életről, vagy legalábbis megélt egy-két olyan dolgot, amit a vele egykorúak biztosan nem. Ezt a lányt nem a buli hajtja, de nem is az, hogy valami pénzes pasit szedjen fel, még ha ilyen feltűnően is nyomul. Mintha a tekintetében lenne plusz tíz év, de ez egyáltalán nem ráncokban mutatkozik meg, sokkal inkább egyfajta kisugárzásként. Ez a lány tud valamit, amit mások nem.

Jamesnek ez keltette fel a figyelmét, s ezért szólította meg.

Az első ital után, amire James meghívta, körülbelül öt percig általános dolgokról cseverésztek.

„Mivel foglalkozol?”

„Vállalkozásom van.”

„Egyetemre járok.”

„Egyedül jöttél, vagy a barátaid is itt vannak?”

„Köszi az italt.”

„Uncsi ez a hely.”

„Itt nem zavar senki, azért járok ide.”

„Magányos farkas vagy?”

„Ezt én is kérdezhetném.”

„Akarsz szexelni velem ma este?”

James félrenyelte a whiskyjét, és nagy köhögések közepette kérdezett vissza.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, szeretnél-e ágyba bújni velem ma este? – kérdezte meg még egyszer a lány, szavai pedig úgy csengtek, mintha elég sietős lenne a dolga.

– Így már értem.

– Micsodát?

– Mennyit kérsz érte?

– Miért?

– Ne haragudj, de te nem… szóval, érted. Prostituált vagy?

A lány elnevette magát.

– Dehogyis. De ha ezt szeretnéd képzelni, felőlem tedd.

– Akkor nem pénzért?

– Miért kérnék ezért pénzt?

– Elég fura, hogy öt perc beszélgetés után megkérdezed ezt. Nem gondolod?

– A mai világban?

– Mondjuk, ebben igazad van. De gondolj bele abba, ha ezt egy férfi kérdi meg a lánytól… Azért nem pofon jár?

– Az az undorító ebben a világban, hogy mindennek a vége oda fut ki. A lány is azt akarja, csak nagyobb az önbecsülése, mint a férfinak. Képmutatásnak érzem, hogy a csajok elvárják, hogy körülrajongják őket egész éjszaka, aztán csak utána bújnak ágyba a pasikkal.

– Sajnos ebben igazad van.

– Minden a szexről szól, és ez szomorú. Nincsenek érzelmek, nincs lélek, csak a test, a hús. A nemi vágy átveri az embereket. Egy érzés, ami mozgat, hajt, visz, aztán mi marad? Az üresség.

– Nem tudok vitatkozni veled. De akkor most téged is a nemi vágy mozgat, nem?

– Nem fogom elmondani neked, mi az, ami mozgat, de nem az. Viszont szerintem jó üzlet: neked lesz egy jó éjszakád, és én is megkapom, amire vágyom.

– Talán szexuálpszichológus vagy, és a könyvedhez gyűjtesz tapasztalatot?

– Nem fogod belőlem kihúzni, de ha nem akarsz velem lefeküdni, akkor ne húzzuk egymás idejét.

– És ha házas vagyok?

– Miben gátolna ez téged?

– Azért én szeretném hinni, hogy létezik a földön igaz, őszinte szerelem.

– Mondjak valamit?

– Kérlek, ne fojtsd el, megöl a kíváncsiság.

– Létezik.

– Akkor erre iszunk.

Koccintottak, majd a lány újra feltett a kérdést.

– Nos?

James kimerült volt és fáradt. Viszont hazudna magának, ha azt mondaná, hogy nem izgatta fel ez a lány. Tudta, hogy van benne valami, de hogy itt köt ki a beszélgetés alig tíz perc után, arra nem gondolt. Nem a semmiért jött ez a lány. Nem akarta elküldeni, de nem a szex miatt. Nem tudta megmondani ő sem, hogy miért, de nem azért.

– És hol szeretnéd? Nálam vagy nálad? – kérdezte értetlen arccal James.

– Nálad, ha van rá lehetőség.

– Mázlid van.

– Akkor mehetünk is.

– Most azonnal?

– Mire várjunk? Nézegessük még a pultost vagy a szánalmas egyetemistákat, ahogy eljátsszák közösülési rítusukat? Gyere táncolni. Nem jövök. Na, gyere már, meghívlak valamire. Nézd, de hülye, meghív. Na, most már jössz? Jól van, megyek – de csak hogy megszívassalak, mert utána itt hagylak. Majd még egy tánc, mert látja, hogy a barátnője is talált egy táncpartnert. Aztán látja, hogy a barátnője már smárol, ezért ő is megadja magát. A barátnője bejelenti, hogy ő elmegy szobára, ezért ő is elmegy a pasival, közben pedig megöli a méreg, hogy mégis megadta magát. Persze a szexet azért élvezi. Aj, annyira szánalmas!

– Nem vagy semmi. Egy komplett pszichológiatanár veszett el benned.

– Olyan egyszerű mindenki. De most komolyan. Indulunk?

– Megiszom és mehetünk.

Jamesnek tetszett a lány. Tetszett neki, ahogy a világot látja. Rámenős, fiatal, és éretten látja a világot, legalábbis így érezte. Azért ebből a beszélgetésből még sokat nem szűrhetett le, mégis… az első feleségére emlékeztette.

James fogott egy taxit és abba a lakásába vitte a lányt, amit hamarosan ki akart adni albérletbe, ugyanis mostanában ezzel is foglalkozott: lakásokba fektette a pénzét, ami az egyetemistáknak köszönhetően jövedelmező üzlet volt. James pénztárcája folyamatosan gyarapodott, csak éppenséggel a lelke üresedett ki teljesen. De ez a lány…

A ma éjszaka más volt, mit a többi, és ezt James érezte. Ma éjszaka együtt lehet valakivel, akire hosszú évek óta vágyik. Ennek a lánynak olyan a habitusa, mint az első feleségének.

A taxiban még jól elbeszélgettek, főleg arról, hogy az emberek milyen egyszerűen ostobák. James imádta a lány flegma stílusát, a lány pedig imádta szidni a társadalmi normákat.

A lakás egyszerű volt, olyan, amire egy albérlő egyetemistának szüksége van. A lány egyből feltalálta magát és kiment a mosdóba. James bekiabált, hogy elfelejtettek piát venni útközben, de erre a lány nem reagált.

A következő, amit hallott, az volt, hogy csobog a víz. Ezek szerint elkezdett fürödni. Pár pillanat múlva ez be is bizonyosodott.

– Tudnál hozni egy törölközőt? – kiabálta a lány a fürdővel egybeépített mosdóból.

James nem volt benne biztos, hogy lesz az üres lakásban, hiszen nem szokott ide járni, viszont haza nem akarta vinni a lányt, mert fia elég sűrűn járt hozzá, és kulcsa is volt. Na, nem mintha ez ötvenévesen gondot okozott volna neki, a fia is megértheti, de azért jobb, ha a reggel nem lesz kínos jelenet.

– Sajnos csak egy lepedőt tudok adni, ezzel sem számoltam, ne haragudj – kiabált be a fürdőbe James.

– Mi? Nem értek semmit!

– Egy lepedőt tudok csak adni. Bocsi!

– Gyere be!

James azért rákérdezett még egyszer.

– Menjek be?

– Gyere már!

James belépett a lepedővel a kezében, és amit látott, az nem volt mindennapi látvány. A lány ott állt a kádban teljesen meztelenül, és semmijét nem takarta el. James kezéből kiesett a lepedő.

– Csak férfitusfürdőt találtam, de talán nem ijeszt el az illatom.

– Én… én… csak… egy lepedőt…

– Tökéletes lesz.

James összeszedte magát és felvette a padlóról, majd a lány kezébe adta, aki elkezdett beletörölközni.

– Megmozdulsz és beviszel a szobába, vagy várjak még egy félórát itt?

James szó nélkül odalépett a kádhoz, és felemelte a meztelen lányt karjaival. Átvitte az előszobán egyenesen a hálóba, s lefektette.

Ami innentől történt, azt James számára tényleg a megmagyarázhatatlan jelzővel lehetne illetni. Az nem elég, hogy az első feleségére emlékeztette a lány, de amit művelt vele, olyat talán még nem is érzett. Legalábbis régóta nem, az biztos. A lánynak fennakadtak a szemei, rángatózott szex közben, izzadt, folyton ráparancsolt, hogy James hogy csinálja. Hol oldalasan, hol a lány volt felül, hol hátulról. James alig bírta tartani a lépést vele.

Volt kalandja mostanában fiatalabb lányokkal, de az a megszokott, tipikus egyéjszakás szerencsétlenkedés volt ehhez képest. Tényleg az első feleségével volt utoljára ilyen vad és szenvedélyes az együttlét, mint ezzel a lánnyal. És mindeközben olyan érzése volt, mintha a lány teljesen elveszítette volna a tudatát. Mintha kilépett volna ebből a világból. James számára ez azt jelentette, hogy a lány élvezi minden pillanatát annak, amit vele tölthet, így önbizalma és szerelemvágya az egekbe ugrott.

Felálltak mindketten és nekinyomta a falnak, majd hátulról hatolt belé. A lány csak nyögött és nyögött, hogy még, még, erősebben, ez az. Aztán volt, hogy annyira belassultak, hogy az szinte már szerelmeskedés volt. A lány olyan finoman mozgatta a csípőjét James körül, hogy úgy érezte, felrobban. Arról nem is beszélve, hogy ilyen nedvességet is régen érzett. Szinte lucskos volt az ágynemű alattuk, James csúszkált a lányban, de úgy, hogy közben olyan vaginával akadt dolga, amit szintén rég érzett: hamvas, szoros, és forró.

James háromszor élvezett el aznap éjjel, a lány ki tudja mennyiszer. Utoljára jó harminc évvel ezelőtt volt ilyenben része.

Két-három órán keresztül biztos, hogy eltartott a szerelmeskedés. Mikor befejezték és összebújtak, James mindenre gondolt, csak arra nem, amit a lány mondott.

– Mennem kell.

– Ezt most nem mondod komolyan!

– De. És arra kérlek, hogy ne keress, és ne találkozzunk többet.

– Miért csináltad ezt velem? Kikészítettél. Mozdulni nem bírok, és csak így bejelented, hogy lelépsz?

– Igen. – A lány már el is kezdett öltözni. Kikelt az ágyból, és a ruháihoz lépett.

– Várj! Legalább a reggelt várd meg!

– Nem lehet. Mondtam, hogy ez fog történni.

– Rendben. Tudom, hogy mondtad, de…

A lány felöltözött közben, és James is húzott magára alsónadrágot.

– Ne csináld! – kérlelte a férfi, de a lány már az ajtóban állt.

– Mondtam, hogy ennyi. Többet nem találkozhatunk.

– Jó, akkor menj! – förmedt rá James.

– Rendben.

– Várj már, hát… – James átölelte, de a lány nem volt partner benne, fejét félrehúzta. – Köszönöm. Olyat hoztál ki belőlem, amit rég nem éreztem.

A lány el akart fordulni, hogy kinyissa az ajtót, de hirtelen megszédült. Gyomrában gombócot érzett, nyelőcsöve pedig összerándult. Kiszakította magát a férfi karjai közül és a mosdóba rohant, ahol egy pillanaton múlt, hogy a vécékagylóba tudjon célozni.

Kijött belőle minden.

Nem értette, hiszen szinte nem is evett, és alkoholt is alig ivott. Gyomra a hányás után sem nyugodott meg. Nehezen, de összekaparta magát a kagyló mellől, és a kézmosóhoz lépett. Belenézett a tükörbe. Szemei beesettek voltak, a szemfesték teljesen elkenődött körülötte, haja kócos, szájában pedig förtelmes ízt érzett. Kiöblítette, majd megmosta arcát.

– Minden rendben? – kérdezte a férfi aggódva.

A lány felé fordult, de nem válaszolt.

– Hagyd, hogy elmenjek.

– Hazaviszlek. Fogok egy taxit és…

– Nem! – kiabált rá a lány, majd a bejárati ajtóhoz ment, majdnem felborítva a férfit, ahol egy pillanatra visszanézett még:

– Ne haragudj.

– Dehogy haragsz… – James nem tudta befejezni a mondatot, mert a lány már el is tűnt a lépcsőházban.

James aznap már nem sokat aludt. Gondolatai a lány körül forogtak. Ha arra gondolt, hogy soha többé nem láthatja, úgy érezte, beleőrül. Megmondta, hogy soha többet. James megrémült az érzéstől, hogy soha nem láthatja a lányt, a lány pedig, míg várta a taxit, arra gondolt: nem leszek soha már olyan, mint mások.

James beleesett a lányba, mondhatni első látásra. Nem bírt magával. El kellett mennie a lakásból, ahol minden sarokban a lány meztelen testét látta maga előtt. Itt az illata, a vizes lepedője, amibe beletörölközött zuhanyzás után. Előtte volt, ahogy a kádban áll, vagy épp mikor a pultnál iszogatva szidja a mai fiatalokat. Ez a lány felfoghatatlan volt. Az első feleségére gondolt. Őrá tudott utoljára így nézni.

James utánafutott az utcára, de addigra a lány eltűnt.

Akkor ég veled.

Végső soron örült, hogy a lány olyat művelt vele, amiről azt gondolta, hogy soha nem fogja érezni. Egy esélyt adott neki, megmutatta, hogy van még remény a boldogságra. Még ha csak egy érzés is az, de legalább újra azt érezte, hogy él. Tudta, hogy mit fog csinálni. Délelőtt felhívja a fiát és elmondja neki, mennyire szereti. Talán meg is látogatja. Vagy elviszi pizzázni valahova. James úgy érezte, a lelke kiszakad a helyéről, hogy nem láthatja többet a lányt, de közben fel is töltődött. Olyan energiák járták át, amit bő harminc éve nem érzett.

Még nincs vége. Ez még nem az. Élek, ez a lényeg, és ennél most nem is kell több!

Első fejezet

1.

Az autó délelőtt 11 óra felé gördült be az egyetem kollégiumának parkolójába. A lassan 20 éves Ford Focus még mindig jól bírta a strapát, ezúttal is szinte rogyásig meg volt pakolva. Mr. White vezetett, mellette felesége ült, Amy pedig hátul nézegetett kifelé az ablakon és merengett. Félt, de bizakodó is volt egyben, hiszen egy új élet várt rá. Azt remélte az egyetemtől és a költözéstől – mindamellett, hogy tanulni fog – hogy leküzdheti régi paranoiáit, s normális életet élhet, ahogy mások.

Mr. White leparkolt, először feleségére mosolygott, majd hátranézett Amyre.

– Itt lennénk – mondta, bár nehezére esett derűs arcot erőltetnie magára. Mr. és Mrs. White nagyon aggódtak lányukért, és tudták, kemény lesz „kislányukat” elengedni. Amy ragaszkodott a költözéshez, Mr. White pedig próbálta saját érdekei elé helyezni lányáét. Borzasztó nehéz volt neki, de hitt benne, hogy Amynek jót fog tenni az egyetem.

Édesapja nevelési módszerét akarta ő is követni, akinek szavai fülébe csengtek: fiam, a szülőnek úgy kell viselkednie, mint a parasztembernek, aki irányítja a szekeret húzó lovat. Az ő kezében van a gyeplő. Néha el kell engednie, hogy a ló tudjon vágtatni, hadd haladjon előre, de ha szükséges, meg is kell húzni.

– Kicsim, ugye tudod, hogy bármikor hazajöhetsz? – kérdezte anyja Amy felé fordulva.

– Igen, tudom. – Amy szintén próbált erősnek látszani. Nem akarta, hogy szülei attól ijedjenek meg, hogy látják rajta a félelmet, bár nem igazán tudta, hogy jól színészkedik-e.

Mr. White már a csomagtartónál matatott.

– Eli, drágám, fogjatok meg valami könnyebbet, menjünk fel egyszer a szobába, aztán a többi cuccért majd lejövök még.

Amy elindult előre. Az épület modernnek látszott, nagy üvegablakokkal. A bejáratnál oldalt volt egy pult, ahol két fiatal lány ült, valamint az egyenruhába öltözött portás, aki unatkozva hajolt valami újság fölé.

– Jó napot! – kiáltotta feléjük az egyik lány, akinek a névtábláján ez állt: Nancy

– Erre jöjjenek!

Amy indult el előbb, szülei még elgyönyörködtek a nagy boltíves aula látványában, amelynek falain szinte mindenhol hirdetőtáblák lógtak felhívások tömkelegével: „Legyél a campus legjobbja, használd könyvtárunkat, ahol mindent megtalálsz tanulmányaidhoz!”; „Gyere el a gólyabálba, és légy te a következő királynő!”; „Kajás vagy? Nincs időd boltba menni, annyi a tanulnivaló? A kolibüfében bármikor bekaphatsz valamit.”

Mrs. White meg sem hallotta a lányt, úgy belefeledkezett ezek olvasásába.

– Szia – mondta Amynek mosolyogva a lány. – Nancy vagyok. Utolsó éves hallgató, és az én feladatom, hogy fogadjam a kis gólyákat. Mmm, mert gondolom az vagy, ahogy elnézem a sok pakkodat.

– Öö… Igen, az vagyok, és ők itt a szülei…

– Okés! – vágott a szavába Nancy, miközben Amy arra gondolt, mennyire udvariatlan volt, hogy nem is köszönt. – Itt ez a papír, légyszi’ töltsd ki, személyi szám és lakcímkártya kellene majd. Amíg írod, én megnézem a számítógépen az adataidat, és hogy hányas szoba lesz a tiéd. Egy pillanat…

Amy érezte, Nancyt abszolút hidegen hagyta, hogy nem köszönt, valószínűleg azért, mert még több százszor el kell játszania ugyanezt ezen a napon, így elengedte.

Míg Nancy belehuppant gurulós székébe, hogy a számítógéphez menjen, Amy odaszólt édesanyjának:

– Anya, a személyim nálad van, ugye?

– Ó, persze, kicsim – lépett oda feléledve bámészkodásából. – Nagyon szép ez az épület.