részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Bernard Pascuito: La dernière vie de Romy Schneider.
Groupe Elidia (Éditions du Rocher), Monaco, 2022.

Fordította N. Kiss Zsuzsa

Copyright © 2018, Groupe Elidia, pour la première édition en grand format.
Pour cette nouvelle édition © 2022, Groupe Elidia
Éditions du Rocher 28, rue Comte Félix Gastaldi –
BP 521 – 98015 Monaco

Hungarian translation © 2023 N. Kiss Zsuzsa
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítófotó © AKG Images / Cultiris
Borítóterv © Szalkai Diána

ISBN 978 963 620 173 9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc
Olvasószerkesztő Török Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Lányaimnak, Justine-nek és Evának.

Barátnőiknek, Faustine Bironne-nak és Lou Brunnek.

Kívánom nekik, hogy mindenkor megőrizzék ezt a kötődést.

A barátság nagyon hiányzik ebből a történetből.

Jacques Rouffio emlékének.

Sophie-nak, apja méltó lányának.

Összeomlás folyamata az egész élet.

F. Scott Fitzgerald

Soha ne vétsük el az életünket.

Kihátrálni belőle lehetetlen.

Jean-Paul Dubois

1982. május 29.

A rövid, békés Barbet de Jouy utcát többnyire bódult csend üli. Olyan, mintha Párizs hetedik kerületének fényűző pihenőhelye lenne, ahová a nyüzsgés, a feszültség nem hat el.

Teszünk még néha pár lépést a 11-es számhoz és visszagondolunk az 1982. május 29-i történésekre. Ilyenkor az utca zajosabb körülöttünk. Futó epizód ez csupán, szakmai múltunkból az egyetlen, amely nem kísért állandóan.

Bő negyven éve a Barbet de Jouy utca pár órára forgatási helyszín volt színészekkel – az élvonalból –, több tucat technikussal – az írott sajtótól, a rádiótól, a televíziótól – és homályos arcélű statiszták tömegével.

A vonásaik egybemosódtak, mert egyetlen, láthatatlan arc tartott fogva mindannyiunkat. Egy halott nő arca.

A David fia halálát követő tíz hónap vergődése, utolsó élete kínszenvedése végén Romy Schneider negyvenhárom évesen leszámolt kegyetlenül körvonalazódó, utolsó pillanatáig gyötrelmes pályájával.

Leszámolt? Ha hitelt adunk a France-Soir pár órával későbbi szalagcímének, ez a helyes szó. „Romy öngyilkos lett.” Ehhez nincs mit hozzáfűzni. Csak hát kezdettől nem volt egyöntetű vélemény, és mindmáig nem az: mintha korántsem a kínos rejtély feloldása volna a cél, hanem fantazmagóriák hajszolása.

Megérzés volt részünkről, hogy az élet számolt le ővele, bár akkor nem kerestünk válaszokat.

Hiszen úgyis egyre megy. És nem ez volt a legrosszabb az egészben.

A halálesettel járó veszteség számított igazán. Egy kihunyt ragyogású nő, David halott anyja, Sarah odaadó anyukája, a kifinomult tehetségű színésznő, ám vele úgyszintén saját reményeink, elrugaszkodott álmaink, pimaszságunk, romlatlanságunk. Még innen a harmincon többé nem lehettünk fiatalok, gondtalanok.

A Barbet de Jouy utcában szótlan volt a csődület. Kamerák kattogása, sietős léptek, sötét szemüvegek. Nemigen volt tennivalónk, noha a munkánk szólított oda. Az épületből kijövet lassultak a szapora léptek. A végső látvány hatásától nehéz volt szabadulni.

Mikor végeztek fenn az épületben, úgy döntöttek, Romy a helyszínről egyenzsákban, izmos, tisztelettudó kezekben vitt hordágyon távozzék. Ahol elvonult a menet, reszketeg némaságba borult az utca. Jéggé dermedt az a tavaszi nap.

Úgy látszott, innen nincs tovább. Legfeljebb arra gondoltunk, majd még eljövünk egy napon, aztán hébe-hóba máskor is ebbe a kis utcába, ha másért nem, hát azért, hogy számot vessünk a múló idővel. Kicsit el is felejtettük aztán az egészet, de visszahúzott valami mégis.

Ugyan mit kerestünk ebben az utcában, valahányszor ide vetődtünk? Meglehet, a bizonyosságot, hogy életünk kulcsfontosságú pillanata ért ezen a helyen, talán csak ahhoz az 1979. októberi hajnalhoz hasonlítható, mikor egy koporsót nyelt el a szemünk láttára egy repülőgép a Le Bourget repülőtér aszfaltjáról: rajta pár betű, egy személy-, egy helységnév: BREL – MARQUISES.

Örökre szíven üt, meghatározó egy ilyen pillanat.

Mi maradandó mindebből? Romy Schneiderből? A történetéből? Kiábrándult királylánysorsából?

Negyven év elteltével minden a helyén. Semmi nem avul, még egyik-másik régi fotó sem. Romy mosolya, nemes bája, érzelmi viharai, újra és újra megtekintett filmjei, igéző emléke, folytonosan fiatalodó rajongótábora – hiszen szívükbe zárták az 1982-ben még meg sem születettek is –: minden ugyanolyan. Sőt még jobb. Romy nem gyötrődik úgy.

Csupán Sarah, a pici lány, aki átaludta anyja halálát május 29-ére virradóra, nőtt fel időközben anyja aurájában. Ahhoz, hogy negyvenéves korára ilyen erős, sugárzó, élettel teli fiatal nő lehessen, elengedhetetlen volt az állhatatos, varázslatos apai szeretet. A sors kegye, hogy ebben részesült.

Hosszas kalandozások után végül is valóra váltotta egyetlen égető, sürgető vágyálmát: színésznő lett. Sok más foglalkozással tett próbát, hogy egyetlen életcéljától eltérítsék, ezzel is anyja nimbuszának hódolt. Romy iránti tiszteletből nem mert elindulni a pályán. Ám egy napon ráébredt, ami sok, az sok. A szeretet, a tisztelet sohasem fékezhet.

Romy Schneider 2022. szeptember 23-án lenne nyolcvannégy éves. Az élet megy tovább.

1. Hol kezdődik a halál?

Talán ezt keressük egész életünkben, ezt és semmi
mást, ezt a feneketlen bánatot, amely
végre önmagunkra ébreszt, mielőtt meghalunk.

Louis-Ferdinand Céline

Utazás az éjszaka mélyére1

Hol kezdődik a halál? Ott, ahol megszűnik a halálfélelem.

1981. július 5-e késő délutánjától fogva Romy Schneider nem félt többé a haláltól. És apránként, jól leplezetten megkezdte hosszú haláltusáját.

1981. július 5. – 1982. május 29.: a két dátum szinte sírfelirat. David, a fiú halála, Romy, az anya halála. A kettő között a fájdalmak útja, amely a földbe és az égbe vitt, és egyvalamivel csábított csupán: hogy újra együtt lehetnek közel egy év elszakadást követően.

1981. július 5-e hajnalán Romy Schneider látszat szerint legalábbis még olyan nő, mint a többi. Nem állnak nagyon messze tőle azok, akiket a filmvásznon alakít, sőt egyik-másik figura nagyon is olyan, mint ő. Szerelmes vagy szerelmeiket megtagadó, szenvedő vagy szenvedést okozó figurák, illúziótlan szeretők, megcsalt feleségek. Ha regényíró lenne, regényekbe ömlesztené életét, ha filmrendező, önnön szívügyeit vinné vászonra. Színésznő azonban, aki mások által kitalált alakokat játszik el, mások által elképzelt történeteket él át, és mégis eltéveszthetetlenül felmutat mindben valamit saját magából. A César és Rosalie női címszerepében, két férfit egyszerre szeretve, A medence félig csaló, félig megcsalt szeretőjében, az Egyszerű eset fájdalmasan szép nőalakjában, a Mado alkoholistájában, Sissi császárnéban, Delonnal a Christine-ben, Montand-nal a Női fényben, Piccolival Az élet dolgaiban… Mindig más és mégis mindig Romy. Az osztrák nő, akit mindenki németnek vél, akire legalább egyszer az élet is osztotta ezeket a szerepeket. Méltóságteljes és magányos, hol kegyetlenül elhagyják, hol eltaszítják, kemény és lázadó, törékeny és zabolátlan, szenved és szenvedést okoz, szeret és elhagy, ahogyan őt magát is szerették és elhagyták.

Mindent összevéve 1981. július 5-én Romy Schneidernek kevés oka van a boldogságra. És bizony nem boldog. Eddig is hol világosabb, hol sötétebb szürke mezők váltakoztak csalókán az életében. Az utóbbi évek egyértelműen sötétbe hajlanak.

Pár hónapja ugyan egy fiatal szerető lopott némi fényt a lesújtó összképbe. De újabb szenvedések árán. Ezekre a hónapokra ráveti árnyékát a válás Daniel Biasinitől, a második férjétől. Második férj, második kudarc. Az első férje, Harry Meyen nem sokkal a válásuk után öngyilkos lett. És abban újra teljes a német egység, hogy Romyt teszik felelőssé ezért. Elhagyta Harryt, a fiát elszakította, messze ragadta tőle. Harrytól, attól a férfitól, aki annyit adott neki, akinek annyit köszönhet. Aki annyira szerette. Romy mérte a végső csapást a beteg, legyengült Harryra. Milyen egyszerűvé válik minden dolog közhelyekkel megvilágítva. És garantált a fájdalomokozás.

Romy pici kora óta cipeli magában a bűntudatot. Fölösleges felkelteni benne: Harry Meyen öngyilkossága csupán növelheti sebezhetőségét, önmarcangolását. Mikor pár év múlva úgy dönt, véget vet Daniel Biasinivel kötött második, napról napra pusztuló házasságának is, amelyben egyik fél sem találja már meg a számítását, ismét rohamot indítanak a régi démonok.

Most is van érintett gyermek, Sarah. Romy Schneidert azonban sem ő, sem más nem tarthatja vissza: ha ütött a búcsú órája, nem tűr tovább egy gyermek kedvéért sem.

1981. július 5-ének küszöbén David tekintete kínozza. David nem fogadja el, hogy anyja válik Daniel Biasinitől. David nem fogadja el Laurent Pétint, anyja új társát. David elveszítette már az apját, a nevelőapjához ragaszkodik.

Daniel Biasini, amióta csak belépett Romy Schneider életébe, következésképpen a fiáéba is, sok szeretettel vette körül a gyereket. Nem tüntetett ezzel, fokról fokra mégis a báty, a pótapa lett az életében. Daniel családtag David szemében, akárcsak anyja vagy húga. Elfogadhatja-e, hogy anyja fenekestül felfordít mindent? A gyermekek sok mindent látnak és megértenek. De mindent sajnos nem…

1981. július 5-én David még reménykedik, hogy elkerülhető a válás, fordulat áll be, másképp alakul a helyzet. Százszor beolvasott már anyjának.

Úgy tíz nappal korábban is lezajlott köztük egy heves jelenet: a fiú kamaszodik, átlép éppen egy olyan világba, ahol nincs megbocsátás, a felnőtteknek pláne nincs.

Június végén a súlyos műtétje után alighogy felépült Romy a Michel Serrault-val és Guy Marchand-nal forgatott, Claude Miller által rendezett Őrizetbevételt utószinkronizálta. Meglátogatta a tizennégy éves David, lelkesen ismerkedett anyja munkájának ezzel a számára új fázisával. Beültek együtt a Boulogne-Billancourt stúdió kávézójába, látszólag ismét teljes harmóniában. Romy büszke a fiára, büszke, hogy bemutathatja a munkatársainak, úgy pózol vele, mint egy szerelmes lovaggal. Annyira büszke, hogy hajlandó interjút adni a L’Humaniténak, felel egy Davidra vonatkozó kérdésre is. A sors fintora, hogy az interjú július 7-én, a fiú halálát követő harmadik napon lát napvilágot. „Tizennégy éves David fiamhoz a szeretet és a tisztelet nagyon szoros szálai fűznek. Nagyszerű partnerem. Lázba hozza a munkám, bátran ad nekem tanácsot, kijavít, ha egy-egy jelenet hevében elvétem a hangsúlyozást. Lehet, hogy egyszer majd ő is színész vagy rendező akar lenni.”

Pár óra múlva szóba került a nyaralás – Daniel nélkül –, és fordult a széljárás, felizzottak az indulatok. Mindkét félnél. David nem fogadta el a helyzetet, Romy nem fogadta el, hogy a fia nem fogadja el… Azóta nem látták egymást.

David a július 5-i vasárnapot, miként a nyári szünet előző napjait is a „másik” családjánál, szavajárása szerint „Biasini nagyszüleimnél” Saint-Germain-en-Laye-ban, a Lorraine utcában tölti.

Daniel apját-anyját nagyszüleinek tekinti. Otthon érzi magát náluk. Szeretetüket ezekben a gyötrelmes napokban úgy igényli, mint még soha. Ő választja ezt a menedéket és Romy anyai szívére hallgatva a világért sem ellenkezne vele.

Ezen a vasárnap délutánon David focizni megy a cimboráival. Rekkenő hőségben ér vissza a Lorraine utcába. Biasiniék kapuját zárva találja. Több mint két méter magas a kapu, de a fiú nem csenget, felmászik a kertfalra, át akarja vetni magát a kapu fölött. Gyerekjáték. David rengetegszer megtette már. Mert nem szeret csöngetni, bárkit megzavarni. És különben is tartozik magának ezzel a kis próbatétellel.

Ezen az elátkozott vasárnap délutánon egyetlen apró mozzanat változtat meg mindent: épp mikor túloldalt leugrana, David megcsúszik. Századmásodpercnyi kontrollvesztés, nem több, de a rács hegye máris behatol a combcsonti ütőérbe. Előbb csak átfúródik, aztán felszakad. Vajon tisztában van vele a gyermek, hogy ez dráma, az ő drámája?

Vitézül föltápászkodik, enyhén vérző hasát fogva a házhoz indul, ahol a Biasini házaspár, Daniel és kishúga, Sarah fogadják. Halottsápadtan próbálja magyarázni, mi történt. Biasini asszony a mentőknek telefonál, Daniel a padlóra fekteti Davidot: a nevelőapja szeretetteljes, aggódó tekintete döbbenti rá, hogy fél.

„A gyereknek nincs halálfélelme” – írja Pascal Jardin. David először életében fél, noha megőrzi nyugalmát. Fektében vizslatja nevelőapja arcát, választ keresve a kérdésre, melyet aztán el is suttog: „Ugye, nem halok meg?”

Ne beszéljen, szólnak rá, ne vesztegesse az erejét, a legszívesebben könyörögnének neki, hagyja az ilyen kérdést, ami annál is szörnyűbb, mivel lehetetlen megválaszolni… Beszállítják Saint-Germain-en-Laye kórházába, ahol az orvosok mindent elkövetnek, hogy megmentsék. Romyt sikerül elérni Laurent Pétin családjánál.

Dermedten hallgat a telefonnál, felfogja, hogy Davidot baj érte. De miért beszélnek életmentő műtétről?

Nincs idő sírni vagy fohászkodni. Lélekszakadva rohan a kórházba, ahol a fia viaskodik. Vajon mivel? Az mégsem lehet, hogy a halállal…

Mikor végre megérkezik, először a csönd vágja mellbe: a kórház megszokott vasárnap délutáni csendje. És mindjárt a másik, sokkalta kegyetlenebb csönd: a sebészé a műtő ajtajában. A csönd Daniel és a szülei tekintetében. Ennyi csönd minden szónál rettenetesebb: Romy ért belőlük.

Saint-Germain-en-Laye kórházának falai, melyek pedig bőven hallhattak már felszakadó gyötrelmet, soha nem feledhetik az anyai szívnek ezt a döbbenettel vegyes halálsikolyát.

Ettől a pillanattól fogva a fájdalmától igézett színtéren elviselhetetlen gyásztól sújtott Romy Schneider többé nem szereti eléggé az életet ahhoz, hogy folytatni bírja. Már eltávozott Davidjától pár méterre ő is megkezdi haláltusáját.

Látni akarja a gyermekét, bemegy a műtőasztalhoz megsimogatni az arcát, tehetetlenül hallgatja a saját fájdalmával küszködő Daniel beszámolóját. Elméje is, szíve is béna. Leperegnek előtte az utolsó napok, a számára olykor kínzó kölcsönös szeretet Daviddal. A büszkesége, hogy felnőni, férfivá érni látja. A bosszúsága a fia állásfoglalásai miatt. Utolsó veszekedésük, mint egymás iránti szeretetük végső kinyilatkoztatása.

Bűnös? Nyilvánvalóan nem. De a jelenlévők és követőik közül ugyan ki lenne képes ezt megértetni vele? … Az égvilágon senki. Nyári este van. A nap maradéka kivérzik a sötétbe.

Az áradat, amely elsodorja Romyt ezen az estén, csaknem negyven évvel korábbról ered, a kisgyermekkorból, amely kiheverhetetlen és amelyhez visszanyúlunk, történjék bármi. A bűntudatot már akkor, egészen zsenge korában elsajátította. És tudjuk, milyen fogékony tanuló a gyerek. Mint a második bőrét fogja viselni egész életében.

Elvált szülők, elköltözés Németországból, egy vőlegény, aki cserben hagyta, egy zsidó nő szerepe a filmvásznon, egy gyermek, akinek szülői felügyeletét neki ítélik, egy öngyilkos exférj, egy pohárral több a kelleténél, egy haldokló és egy születő szerelem: Romy bűnös, bűnös, megint bűnös, mindig bűnös.

És íme a végső, elképzelhetetlen csapás, a gyermekhalál, az egyetlen dolog, melyet sem Istennek, sem önmagának nem bocsát meg senki.

Istennel ráér a számvetés. És nem az lesz a legsúlyosabb pillanat.

Saját magával már más a helyzet: sürget az idő, ebben biztos, noha nem tudja, mikor jön el az ő órája. Annyit azonban tud, hogy hamarosan végéhez ér a hosszú hanyatlás. Egy eleve vesztes vad tusa, amely olyan életkorban kezdődött, mikor elvben kizárt a boldogtalanság.

Jegyzetek

1 Szávai János fordítása

Tartalom

1982. május 29.

1. Hol kezdődik a halál?

2. Vissza a gyerekkorhoz

3. Élet a halál után

4. Első sérülés

5. A Sant Souci-i járókelő

6. Szerelmi bánatok

7. A berlini randevú

8. Élete szenvedélye

9. Kés a sebbe

10. Az Atya és a Fiú nevében

11. És mégis forgat…

12. Újjászületés

13. A filmek szebbek, mint az élet…

14. Az élet dolgai

15. „Szar az élet…”

16. Háborús évek

17. „Az emlékemre…”

18. Hélène tekintete

19. „Ezt a gyászt én soha nem akarom elfelejteni…”

20. Kihuny a csillogás

21. A legjobb pillanat meghalni…

Egy felperzselt élet (utószó)

Források

Köszönet

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Playfair Display – SIL Open Font License