A mű eredeti címe

Mon acrobate

Copyright © Calmann-Lévy, 2022

Hungarian translation © Marczisovszky Anna

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MARCZISOVSZKY ANNA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 615 104 001 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Barátaimnak, Sophie-nak,
Katjának és Isabelle-nek

„Önmagunk után vágyakoztunk
a Matt halála előtti időkből,
és bármit teszünk is hátralévő életünkben,
azokat az embereket
semmi nem hozhatja vissza.”

Siri Hustvedt: Amit szerettem
(Farkas Krisztina fordítása)

Várlak, képzeld

Étienne gondosan ügyelt arra, hogy a jelenlétemben pakoljon. Remélte, még meggondolom magam. Bármi kibukhatott volna belőlem, mondjuk: „Nem akarom, hogy elmenj” vagy „Ne hagyj egyedül!”, és ő úgy dönt, marad. Egyetlen mozdulat elegendő lett volna, ha megfogom a kezét, számat a bőréhez érintem. Szavak nélkül is értettük egymást. Én azonban szemrebbenés nélkül néztem végig, ahogy összeszedi a holmijait. Mintha a végtelenségig húzta volna az indulást. Aztán egy reggel mégiscsak elkészült.

– El kellene menned ebből a lakásból, Izia. Addig nem leszel jobban, amíg itt maradsz – mondta ezredjére. Várta a liftet, karján csomagok. Ha elmennék, ki kellene ürítenem Zoé szobáját. Kartondobozokba kellene pakolnom a játékait, a ruháit, a könyveit, a füzeteit, szemeteszsákokba kellene raknom a fölösleges, tönkrement cuccokat. Kiselejtezni Zoé életét. Erre nem voltam hajlandó, és Étienne pontosan tudta ezt. Zoé szobája volt az egyetlen, ami megmaradt nekem.

Hangja fátyolosabb volt a szokásosnál, lassabban formálta a szavakat, láthatóan igyekezett uralkodni az érzelmein. Nem válaszoltam.

Étienne nem érezte már otthon magát a lakásban. Az otthonunkból „ez a lakás” lett. Úgy sejtettem, iszonyodik tőle.

– Amint berendezkedtem, jelentkezem. – Nem vette le rólam a szemét. – Merthogy várlak, képzeld!

A vállamnál fogva kellett volna megráznia, hogy reagáljak valamit. Én biztosan nem álltam volna meg a helyében. Néztem a villogó fényt, szemem a lassan érkező lift ajtajára meredt, a motor zúgására, a csikorgó csigákra összpontosítottam.

Sírt. A fejét elfordította. Ez a kifejezés, „képzeld”, nem vallott rá. Volt benne valami gyermeteg. Magam előtt láttam egy kisfiút, ahogy keresztbe font karral, lábára szegezett tekintettel nagy hangon, durcásan kimondja.

Megjött a lift. Étienne kinyitotta az ajtaját, belépett és eltűnt, most már nem emelte rám a tekintetét egy másodpercre sem. Láttam a mozdulatait magam előtt. A csomagokkal egyensúlyozó Étienne kitolja a vállával a földszinti üvegajtót, keresztülsétál az előtéren, könyökével oldalról benyomja az Ajtó gombot, ami rövid hangot hallat, majd a két szabadon maradt ujjával, a középső és a mutatóujjával maga felé húzza a kilincset. Az utcáról beszüremkedett az autók és a járókelők hangja, először az előtérbe, majd fel a lépcsőházba. Végül, ahogy csukódott az ajtó, a kilincs tompán kattant egyet. Csend.

Visszamentem a lakásba, és bezártam a bejárati ajtót, mozdulataim ugyanolyan óvatosak voltak, mint éjjel, amikor lábujjhegyen kiosontam a hálószobából, mert nem tudtam aludni.

Attól tartottam, Étienne meggondolja magát, és visszajön. Vártam. Elment.

Végre nem noszogat, hogy keljek fel, húzzak tiszta ruhát, nem erőltet belém ételt, nem fogja meg a kezem, nem enged nekem vizet, nem virraszt velem, amikor álmatlanság gyötör vagy zaklatottan alszom, nem rángat ki a letargiából, nem emlékeztet, hogy időpontom van az orvosnál, nem veszi fel helyettem a telefont. Nem gondoskodik többé rólam, erről az élettelen, engedelmes masszáról, amivé váltam. Hányszor tettettem alvást, amikor mellém ült beszélgetni, mert egy kis gyengédségre vágyott? Csakhogy én semmit sem tehettem érte.

Zoé halála maga alá gyűrte az életünket. Mindkettőnk életét és a kapcsolatunkat is. Nem szóltam többé hozzá. Lassacskán alakult így, nem voltam tudatában. Nagyobb fokú tudatossággal sem alakult volna másként. Menet közben feladtam a közös nyelvünket, a csak neki szánt mozdulatokat, szavakat, figyelmességet. Néztem őt, de valójában nem láttam. Hozzáértem, de nem ismertem meg. Azt akartam, hogy elmenjen. Végül engedett. Zoé akkor már tizennégy hónapja halott volt.

A szoba

Miután Étienne elment, végre szabadon járkálhattam Zoé szobájába. Senki nem akart lebeszélni róla. Lezuhanyoztam, fürdőköpenybe bújtam, és már mentem is vissza. Semmilyen illatot nem akartam bevinni, szerettem volna, ha a szobában minden pontosan ugyanolyan marad a lehető legtovább, ezért mielőtt Zoé ágyára feküdtem volna, az íróasztalához vagy a földre ültem volna, kizárólag parfümmentes szappannal mosakodtam, illatmentes mosószert használtam. Most már senki nem vitt álmomban az ágyunkhoz.

Zoé ágya felett a polcon ott sorakozott a Csodálatos Lények-sorozat minden kötete, aminek szerzője és illusztrátora vagyok. Ezeket a gyerekkönyveket a lányomnak köszönhetően írtam.

A születése előtt szabadúszó grafikusként dolgoztam különböző kiadóknál és kommunikációs ügynökségeknél. Rendszertelen, szerény jövedelmem volt. Amikor anya lettem, elengedtem a szakmai kihívásokat. Én is egy lettem a nők közül, akiket mélységesen megvetettem fiatal koromban, akik nem dolgoznak teljes állásban, és csakis olyan munkát vállalnak el, amihez tényleg kedvük van. Valójában élveztem ezt a helyzetet. Megfestettem a magam nagy képeit, ahol kiélhettem a vágyaimat. Étienne szerette volna, ha kiállítok, de én nem akartam, nem voltam megelégedve a festményekkel. Legjobban az Erőszak-sorozatomat szerette, egy triptichont, de csak az első részét tartottam meg belőle. Úgy képzeltem, hogy a festmény nézője egy voyeur bőrébe bújva egy sötétbe borult, üres helyiségből az ablakon át kémleli a szemközti vörös téglás, nyolcemeletes épület lakóit. A házban minden szinten három-három lakás, és amíg némelyik üresen áll, a többi a mindennapi élet szokványos jeleneteit tárja a néző elé: az első emeleten egy férfi a mosogatótál fölé hajol; egy pár a kanapéra rogyva a mobilját nyomkodja a nappaliban; egy másik láthatóan unatkozik, és az ablakon bámul kifelé; egy fiatal lány megy fel a lépcsőházban; egy kisfiú pizsamában ül az ágyában, amíg az anyukája a konyhában tüsténkedik; a hetediken balra fiatalok egy dohányzóasztal köré kuporodva beszélgetnek a földön, az asztalon tányérok, üres sörösüvegek és pizzamaradékok; a jobb szélső lakás hálószobájában a tévé halványan megvilágítja a szoba hátsó részét, ahol egy falhoz szorított nő próbálja eltolni magától az őt ostromló férfit, akit hátulról látunk.

Az Éjjel és nappal-sorozatomban ugyanarra a vászonra ugyanazt a helyszínt festettem meg éjjel és nappal: egy benzinkutat, egy párizsi metrómegállót, egy önkiszolgáló mosodát és egy kocsmát. De csaltam, parányi eltérés volt a kettő között, más-más volt a perspektíva. Ezekkel a festményekkel arra kerestem a választ, valóban nyugtalanítóbb-e az éjjel, mint a nappal.

Zoé kétévesen beszélgetni kezdett az állatokkal, a fákkal, a növényekkel, de a tárgyakkal és a bútorokkal is. A világában minden vagy majdnem minden élő volt. A kiskanál örömmel zuhanyozott a mosogatógépben, a ceruzát finoman kellett kihegyezni, nehogy fájjon neki, a szobor szerette volna, ha megtisztítják a madárürüléktől, az elvesztett kesztyűk biztosan egyedül érezték magukat, a szappant az utolsó darabkáig el kellett használni, hogy minél hosszabb élete legyen, a plüssöket gondosan egymás mellé ültette, nem pedig egymásra, hogy kapjanak levegőt, és kényelmesen legyenek. Azt magyarázta, kapcsolatba lépett bizonyos tárgyakkal. Még most is hallom, ahogy a fülembe súgja: „Látod, mama? Ebben a szobában a tárgyak nem beszélnek velem. Az az íróasztal viszont mond valamit.”

Zoénak nem volt kétsége afelől, hogy az élettelen tárgyak figyelnek bennünket és hallják minden szavunkat. Nemegyszer azon kaptam, hogy mozdulatlanul mered egy pontra, ahol én semmi különöset nem látok. Csak akkor taposott a fűre, ha nem volt más út. Ilyenkor, ha nem láttuk, lábujjhegyen, gyorsan szedte a lépteit. Ha letapossuk a füvet, panaszkodott, megöljük a rovarokat a cipőnk talpával. Emlékszem, sírógörcsöt kapott, amikor ki kellett vágni két beteg platánt az utcánkban. Zoéval nem volt könnyű az élet, de mindennapi, szokványos sem. Mi tagadás, a túlzott érzékenysége nyugtalanított. Mi lesz vele később, amikor háborús jelenetek, megkínzott állatokról készült videók kerülnek a szeme elé, vagy amikor eljutnak hozzá a legalávalóbb hírek?

Az apjával úgy döntöttünk, tiszteletben tartjuk a hóbortjait, és hagyjuk, hadd nőjön szabadon, saját belátása szerint. Az egyedisége nem jelentett nehézséget a mindennapokban, nem árasztott el mindent, és Zoé magától is megértette, mások előtt tanácsosabb hallgatni arról, milyen különleges viszonyt ápol a világgal. A Csodálatos Lények első könyvében egy elkényeztetett kislány, Julie plüsskutyáját szólaltattam meg. A kislány azt játszotta, hogy összetapossa a plüsst, csúnyán beszél és nem törődik vele, mígnem egy nap, amikor a kutya már nem bírta tovább, megszökött. Akadtak más mesék is. Zoé kedvence egy párizsi iskolaudvaron álló gesztenyefáról szólt, amire senki nem figyelt. Az unatkozó gyerekek belerúgtak vagy a kérgét tépkedték. Egyetlen kisfiú, Gaspard viselkedett másként, akit a többiek kiközösítettek. A fa a szünetek alatt a bizalmasa lett. Különleges barátság szövődött közöttük.

Ha megosztottam Zoéval egy ötletemet, a képzelete szárnyalni kezdett, amivel újabb és újabb történeteket ihletett. A beszélgetéseinkből születő csodálatos lények érzései számára magától értetődőek voltak. Zavarba ejtő könnyedséggel helyezkedett a helyükbe. A csodálatos gesztenyefa?

– A leveleivel beszél, és reszket a törzse, érted? – magyarázta.

A Csodálatos Lények nem aratott hatalmas sikert.

A játék babákban viszont semmilyen életjelet nem látott, utálta őket.

Az évek során némileg eltávolodott a tárgyaktól. Fogalmazzunk úgy, hogy már nem olyan nyíltan élte meg a kapcsolatát velük és a természettel. De a különleges kapocs azért megmaradt. Abból láttam, ahogy a dolgait rendezgette, ahogy simogatta, takargatta, dugdosta némelyiket, nehogy az apja vagy én kidobjunk valamit. A kérdései arról árulkodtak, hogy továbbra is nehezére esett megkülönböztetni az élőt a nem élőtől. Senki nem tudta volna elhitetni Zoéval, hogy az ég nem egy indulatos aggastyán, a bolygó nem egy életerős nő, a tenger nem egy mindenre elszánt fiatal lány, a hegyek nem kicsattanó erejű férfiak.

A nővérek

Gyerekkoromban azt hittem, a nővérek mindig annyira szeretik egymást, mint az anyám és a testvérei. Amilyen visszafogott, halk szavú volt az anyám, Hélène, olyan csacsogó és excentrikus volt a két húga, Juliette és Anne. Hélène az operát szerette, Juliette a mozit, Anne a kortárs művészetet. Hélène bármilyen ellentétet elsimított, Juliette képes volt napokon át duzzogni, Anne-nak pedig ami a szívén, az a száján. Hélène és Juliette férfiakkal feküdt le, Anne nőkkel. A különbözőségeik ellenére nagyon szorosan kötődtek egymáshoz.

A három nővér Párizsban lakott. Anyám és én a tizennyolcadik kerületben, egy háromszobás lakásban a Caulaincourt utcában, a tetőkre néző, parányi erkéllyel. A szünidő nagy részét a nagynénéimmel a nyaralónkban töltöttük Ardèche megye egyik sziklafalú falujában, Balazucben, amiről azt mondják, az egyik legszebb falu Franciaországban. Igazán impozáns kétszintes kőépület volt. Ráfért volna némi felújítás, de azt egyikük sem engedhette meg magának anyagilag. Valójában azt hiszem, pont így szerettük, a repedésekkel, a tikkasztóan meleg vagy hidegjárta szobákkal, a pattogzó festékű zsalugáterekkel, a kissé hektikusan működő kazánnal, a kisebb-nagyobb szivárgásokkal, a biztosítékkal, amit lecsapott a pirítós és a sütő, ha egyszerre voltak bekapcsolva. A nővérek dédelgettek, babusgattak, mindhármuk lánya voltam. Se Anne-nak, se Juliette-nek nem született gyereke. A sajátjuknak tartottak. Nekik köszönhetően nagyon boldog gyerekkorom volt. Hetente legalább egyszer valamelyiküknél aludtam, amíg anyám, aki virágkötőként dolgozott, hajnalok hajnalán Rungisbe indult beszerző körútra. Talán amiatt voltam igazán szerethető, hogy nem váltam nehezen kezelhető, kiszámíthatatlan emberré, jóllehet én álltam minden figyelem középpontjában.

A férfiak csak megfordultak nálunk. A nővérek ellenségeskedéssel, megvetéssel voltak irántuk, nem is tudom, melyik volt hangsúlyosabb, mint ahogy azt sem, mi állt az idegenkedés hátterében. Azt hiszem, titkoltak előttem dolgokat.

A szüleim már szakítottak, amikor az apám megtudta, hogy anyám gyereket vár. Megpróbált visszajönni, de anyám semmiféle reménnyel nem kecsegtette. Hiba lett volna bízni az Hélène-ből áradó szelídségben, csengő-bongó hangjában, bájosságában. Amikor megneheztelt valakire, vagy kirakott egy férfit, félelmetessé vált.

– Kígyó – mondta Juliette.

– Hiéna – kontrázott Anne.

Apám a telekommunikációban futott be karriert. A születésem után Berlinbe költözött, ahol feleségül vette Ingridet, egy gyengéd, visszafogott nőt. Sosem jöttem rá, mit is csinál Ingrid valójában, mérnök, projektvezető, természettudós… Csak annyit tudtam, hogy a gyógyszeriparban dolgozik. Évente egyszer-kétszer meglátogattam őket. Nem mondhatnám, hogy nagyon közel álltunk egymáshoz. Az apám kedves volt, de kicsit különc. Olyan benyomást keltett, mintha nem egészen az emberek között élne, távol tartotta magát a saját maga és mások érzéseitől. Nem találtam a hozzá vezető utat, gyakran egyszerűen unalmasnak tartottam.

Átlagos diák voltam, nem lázadtam, tehetségesen rajzoltam, és könnyedén tanultam nyelveket. Egyetlen dolog hajtott, hogy nyugton rajzolhassak. Úgy képzelem, évekkel később, amikor az osztálytársaim kezébe kerültek a régi osztályképek, egyikük sem emlékezett a nevemre, csak arra, hogy az a lány keveset beszélt, és mindig magánál hordott egy vázlatfüzetet.

Akárcsak a legtöbb kislány, én is nagyon szépnek láttam az anyámat. Csakhogy az enyém tényleg az volt. Hélène Botticellit is megihlette volna. Anyám ragyogó volt, és ezt ismerősök, ismeretlenek is visszajelezték gesztusokkal, pillantásokkal. Az utcán utánafordultak. Én is csinos voltam, de az anyám más kategóriába tartozott. Nem is tudom, hány éves lehettem, amikor egy barátnőm azt kérdezte: „Milyen érzés, hogy ilyen szép anyád van?” Féltékeny vagy akár gátlásos is lehettem volna, főleg kamaszkoromban, mert nagyon fiatal volt, amikor megszült, huszonkét éves. De nem így volt. Ő ezt akarta, egy gyereket, lehetőség szerint lányt, minél előbb, és férfi nélkül. Tizenhat éves voltam, ő harmincnyolc. Sugárzott.

– Jó – válaszoltam a barátnőmnek jólesően, nevetve.

A boltjába nem a virágok miatt mentek be a férfiak, hanem hogy megismerkedjenek vele. Nagyobb eséllyel távoztak virágcsokorral a kezükben, mint a telefonszámával. Utálta, ha udvarolnak neki. Rettenetesen zavarba jött tőle.

– Képtelen vagyok megszokni, ez van – árulta el egyszer egy barátnőjének. – Zavarba jövök, akárki legyen is az illető.

Voltak szerelmi ügyei. De ő döntötte el, ki tetszett meg neki.

Jogos kétely

Étienne-t már azelőtt olvastam, hogy találkoztunk volna. A kiadó, ami Étienne Bouillote Jogos kétely című esszéjét készült kiadni, felkért, hogy készítsem el a kötet borítóját. Egy nyári sorozathoz illusztráltam a tízparancsolatot az egyik hetilap felkérésére, és az illusztráció elnyerte a kiadó tetszését. Azt gondoltam, a tízparancsolat után újabb felkérések következnek, de egy kezemen meg tudtam számolni, hány megkeresésem volt. A nővérek szerencsére támogattak anyagilag. A magam kis egyéni szintjén pontosan tudtam, mit jelent önmagunkban kételkedni.

Amíg meg nem ismertem Étienne-t, a szerelem jelentéktelen helyet töltött be az életemben, a legkevésbé sem nyomasztott, még azon sem aggodalmaskodtam, normális-e, ha nem leszek szerelmes, és nem is érzem a szükségét.

Az első flört tizenhat éves koromban szánalmas volt, és rövid. A rá következők éppoly feledhetők. Kora este jobb szerettem kávézókban üldögélni, előadásokra és kiállításokra járni. Jobban megérintett a Jupiter és Ió érzékisége Correggiónál, Francesca és Paolo szellemének romantikával átitatott lírizmusa Ary Scheffernél, Az ölelés neurózisa Egon Schielénél, a Szeretők misztikuma Magritte-nál, mint amit a barátaim meséltek a szerelmi ügyeikről, ami egész egyszerűen halálra untatott. Persze ott volt Frédéric, amikor a képzőművészetire jártam, aki kicsit többet jelentett a többieknél. Volt olyan barátnőm, aki irigyelte a lazaságomat, másokat rettenetesen idegesített. Az a hír járta rólam, nem egészen alaptalanul, hogy nem csinálok bonyodalmat abból, hogy lefeküdjek fiúkkal.

– Ki kellene próbálnod a lányokat – javasolta Anne nagynéném. Kipróbáltam. Hiába.

Étienne Bouillote javában írt. A kiadó elküldte a kivonatot és két elkészült fejezetet. Descartes-ról és a bizonyosságainkról volt benne szó, amiket szerinte minduntalan újra kellene gondolnunk. Megtanulni önmagunk ellenében gondolkodni. Egy másik szöveg a művészekről szólt. Az volt a felvetése, hogy van bennük valami közös: mindannyian a magas önbecsülés és önmaguk megkérdőjelezése között lavíroznak, és a kettő közötti egyensúlyozás szüli az alkotótevékenységet.

Kétféle borítót terveztem. Az elsőhöz egy negyvenes éveiben járó férfit rajzoltam, a székkarfára könyököl az íróasztalánál, fejét kicsit megdönti, arca alsó részét összefont ujjai takarják. A férfi mögött üres könyvespolcok, minden könyv a földön hever. Az íróasztalon a laptop lehajtva, a mobiltelefon kikapcsolva. A másodikon, egy rajz és kollázs keverékén Rodin Gondolkodóját használtam fel, amit élénk színekkel húztam ki a mellkasán és a lábán. Az ő lábánál is könyvek hevertek, valamint egy napóra, egy iránytű és egy homokóra. A háttérben üres szökőkút és csupasz fák. Étienne Bouillote és a kiadó is az elsőt választotta, modernebbnek érezték.

Hogy köddé válsz

Postán kaptam meg a könyvét, dedikálva: Iziának, aki színt és formát adott a kételynek. Egy képeslapot is mellékelt, a rajz egy tengeröbölre néző világítótornyot ábrázolt, a torony egy halom könyvből nőtt ki. Azt írta: Hálám jeléül szeretném meghívni egy ebédre. Mondjon igent! A telefonszámát is odaírta. Néhány nappal később felhívtam. Röviden beszéltünk. A Le Square Trousseau étterembe hívott, amit nem ismertem, és azt mondta, alig várja, hogy megismerjen.

Már ott várt, az asztalán egy rakás újság. Gyakorlott étteremjárónak tűnt. Az első beszélgetések két idegen között gyakran ügyetlenek, bizonytalanság, kínos csendek, tapogatózások, félreértések kísérik. A mi esetünkben nem így történt. Azonnal tudtuk, mit mondjunk, hogyan mondjuk.

Kékesszürke szem, kerek szemüveg, göndör barna haj, sötétebb, mint ahogy a neten láttam, sűrű szemöldök, vékony száj, világos bőr – Étienne Bouillote vonzó volt, és elegáns. Fekete garbót, bézs kordbársony zakót, fekete farmert és fekete csizmát viselt. Minden tetszett benne, még a családneve is. Bouillote: mintha egyenesen valami képregényből vagy egy Jean-Pierre Jeunet-filmből lépett volna elő. Azzal indított, hogy sziporkázó humorral összefoglalta, mit olvasott a reggeli újságokban. Én pilatesóráról jöttem, nem volt időm hazaugrani, és a sajtószemléje után a sportolási szokásainkról beszéltünk. Tizenöt éves kora óta bokszolt, eleinte kényszerből, hogy megtanuljon védekezni, később szenvedélyesen. Étienne sötét oldala egy-egy félmondata vagy a tekintete révén villant fel. Akkor tűnt fel, amikor magyarázkodni kezdett, mit is jelent pontosan, hogy „kényszerből”. Nem akartam tudni, mi lehet a szavak mögött.

Étienne egyik legnagyobb képessége, ahogy összpontosítani tud. Mélyen a szemembe nézett, mintha semmi az égvilágon nem tudná elvonni a figyelmét arról, amit mondok. Már-már zavaró volt. Amikor szóvá tettem aznap, azt gyanítottam, csak azért csinálja, hogy elcsábítson. De ő így működött mindenkivel.

Szeretett volna magabiztosnak tűnni, és ez akár bosszanthatott is volna. De nem bosszantott. A felszín mögött törékenység és mélységes jóság rejlett. Politika- és erkölcsfilozófia-órákat tartott a Sorbonne-on mesterszakos hallgatóknak. Eleinte azért lett tanár, hogy legyen miből élnie. De ma már imád tanítani, vallotta be nevetve. Különböző humán tudományokra szakosodott folyóiratokban publikált, nem ismertem őket. A kávé után azt javasolta, folytassuk a beszélgetést kint, séta közben, a jeges szélben, az ólomszürke ég alatt, épp mielőtt súlyos hópelyhek kezdtek volna hullani Párizsra, amik alig egy óra alatt ellepték az utcákat. Néha megálltunk átmelegedni egy kávézóban, aztán véletlenszerűen folytattuk az utunkat. Párizs a szülővárosa volt, ott nőtt fel, és épp úgy kötődött hozzá, mint én. Nem szerettünk volna máshol élni. Mindenről beszéltünk, ami csak az eszünkbe jutott, Rembrandtról, Bonnard-ról és Nicolas de Staëlről, hogy hogyan szeretett bele a filozófiába, amikor kamasz volt, péksüteményekről, George W. Bushról, akit nemrég választottak az Amerikai Egyesült Államok elnökévé, Csernobilról, aminek az atomreaktorát végleg leállították, Vittorio Gassmannról, az egyik kedvenc színészéről, aki néhány hónappal azelőtt halt meg. Többször is átmentünk a Szajnán. Lemondta a délutáni találkozóját. Kora este a Le Fumoir bárban pihentünk egy nagyot, ettünk, ittunk. Késő este volt, amikor otthagyott a Le Maire utcában, a lakásom épülete előtt, miután búcsúzóul megölelt. Nem próbált megcsókolni, még egy puszit sem adott. Sarkon fordult és elsietett. Sajnáltam. Párizs hófehér volt.

Villámgyorsan eljöttem otthonról. Annyira izgatott voltam, nem volt maradásom. Gyorsan, céltalanul róttam az utcákat, de futni szerettem volna, táncolni. Nevettem a sálam mögött. Hát ez a szerelem? Ez a mámorító gyönyör? Ez az eget rengető kataklizma?

Másnap hajnalban csöngetett. Tudtam, hogy ő az. Kinyitottam az ajtót, és megint megölelt. Ki volt fulladva.

– Féltem, hogy csak álmodtam veled ezt a napot, vagy hogy köddé válsz – mondta.

Huszonöt éves voltam, ő tízzel több. Az Étienne-nel való találkozás gyökerestül megváltoztatta a szerelemről alkotott elképzelésemet. Onnantól senki más kezét nem tudtam elképzelni a testemen.

Teltek a hónapok. Minél jobban megismertem Étienne-t, annál jobban szerettem. A filozófia éltette, az adta a szükséges lendületet, hogy korán keljen, munkához lásson, olvasson, írjon, a diákjaival találkozzon, könyvtárba vagy könyvesboltba siessen. Az volt a tudásszomja, a kérdései, a hatalmas munkabírása mögött. Bármi is történjék vele, gondoltam, jó vagy rossz, e kíváncsi elme számára mindig a filozófia áll majd a létezése középpontjában. Az hozta létre, az adott értelmet az életének. A filozófia volt az a megingathatatlan erő, ami munka vagy olvasás közben elfeledtetett vele minden mást, a többieket, a kötelezettségeit, a találkozóit, ha nem akadt valaki, aki emlékeztette rá. Hogy képes ilyen mértékben elszakadni mindattól, ami körbeveszi?, tettem fel magamban a kérdést.

Nagyon boldogok voltunk együtt.