VÉGH–FODOR MÓNIKA

LATTE LIVERPOOLBAN

Könyv Guru

Budapest, 2021

TARTALOMJEGYZÉK

Sorsfonál a mesém elejére

1.  Találkozás

2.  A kezdet folytatódik

3.  Pletyka

4.  Kávéscsészék

5.  Tanszéki vihar

6.  Reggel

7.  Fájdalom

8.  Liverpool

9.  Itt vagyok

10.  Első benyomások

11.  Új arcok

12.  London, Fashion Week

13.  Divathack

14.  Könyvtár, divat és kávé

15.  Tündérsziget

16.  Naplójegyzetek

17.  Titkos olvasók

18.  Húsvét

19.  A kék madár

20.  Nyár

21.  Bécs

22.  November másodika

Édesapámnak

„Szatmárban élek. Itt, ha megkérdezik tőled: »Hogy vagy?«… akkor érdeklődve várják a választ…„

SORSFONÁL A MESÉM ELEJÉRE

Mindig hittem a tündérmesékben. Csak éppen a saját életem nem hasonlított hozzájuk. Kuszának, esetlegesnek éreztem a sorsom alakulását. Igyekeztem értelmet adni a napoknak és eltekinteni a zavaró körülményektől. Például, hogy a saját akaratomból költöztem Budapestre, és hagytam el a szülőfalumat, mégis elveszve éreztem magam a nagyvárosi életben. Pedig a szakmai vágyaim teljesültek. Én azonban másról, valami nagy harmóniáról ábrándoztam.

Csak éppen azt nem tudtam, hol keressem, és hogyan találjam meg. Leginkább azt sem tudtam, ki vagyok én. Valami mintha mindig keresztben állt volna az utamban, hogy ne mehessek a saját tündérmesém felé.

Pedig a történet kezdettől ott volt. Csak én nem ismertem. Nem úgy volt, ahogy gondoltam. Teljesen másként volt. Ennek a mesének Párkák fonták a fonalát. Ettől lett olyan kiszámíthatatlan, időnként homályos, máskor boldogító. Lehet, hogy nem egy tipikus tündérmese – de az enyém. Megszerettem.

1.
TALÁLKOZÁS

JANUÁR

Esett a hó. Regeron híres egyetemén egy irodalmi konferencia kezdődött. A barokk épületegyüttesnek jót tett a hóesés: a puha fehérség óvón vonta be a vöröslő tetőt és a környező hatalmas parkot. Ide érkeztem én is előadni – ez volt az első, nagy konferencia–előadásom fiatal irodalmárként, mégsem izgultam. A többiek már rég a városban voltak, még előző este megérkeztek. Csak én jöttem a kora délutánra bedöcögő vonattal, mert ki akartam maradni a kezdéssel járó ismerkedő körökből, sztorizgatásból és iszogatásból.

Úgy terveztem, hogy leteszem a csomagom a szálláson, aztán a délutáni fő előadásra feltűnés nélkül besétálok. Kódexekről fog előadni egy öreg prof, akár még érdekes is lehet egy magamfajta könyvmolynak. Nagyszerű tervem azonban áthúzták a szervezés angyalai…

Kis késéssel befutott a vonatom az állomásra. Regeron vasúti pályaudvara nem volt sem olyan impozáns, sem olyan forgalmas, mint a világvárosoké, de magyar viszonylatban nagynak és főként másnak tűnt. Nem volt „kopottas bája”, amit már annyi vidéki város pályaudvarán tapasztaltam, de inkább első ránézésre is rendezett és valahogy meghitt volt. Azt érezhette az ember, hogy ebbe a városba jó megérkezni… Három óra volt az út Budapesttől, de tíz oldalt sem olvastam – egész úton bámészkodtam, és inkább a saját lelkem tájain jártam. Sajnáltam magam. „Nekem semmi nem sikerül” hangulatban voltam. Tulajdonképpen nem érdekelt a konferencia, csak a főnököm erőltette. Egy ideje már nem találtam a helyem az egyetemi közegben. Valami másra, valami szabadabbra vágytam volna.

Leszálltam. Minden várakozás és sietség nélkül húztam a bőröndöm. Az állomás boltíves épületében, az egyik sárga fal mellett megláttam egy automatát: szuper, legalább iszom egy kávét, nem kell rohannom, semmi érdekesről nem maradok le.

Odaálltam a gép elé, és próbáltam kitalálni, hogyan működik a cukor nélküli opció, amikor valaki megállt mellettem: – A konferencia büféjében jobb kávé van. Ha kibírod még pár percig, szerintem inkább azt válaszd! – oldalra néztem. Sem a hang, sem a hozzá tartozó arc nem volt ismerős.

– Paghally Ádám vagyok. Én jöttem, hogy bevigyelek az egyetemre. Az egyik előadó betegsége miatt előre kell hozni az előadásodat ma délutánra. Másfél órád van, aztán kezdened kell Móriczcal! – egyszerre volt szemtelen és szimpatikus a mellettem álló, kajánul vigyorgó harmincas férfi hangja. Lázasan kutattam a memóriámban, kellene–e ismernem valahonnan, de semmi nem jutott eszembe, pedig a mi szakmánkban mindenki ismer mindenkit. Kis országban így megy ez: ugyanazokra a konferenciákra járunk, ugyanazokat a könyveket olvassuk. Biztos, hogy sosem hallottam a Paghally nevet. De nem is értem rá ezzel foglalkozni, sokkolt az információ, hogy egy nappal előrébb hozták az előadásom. Francba, este még át akartam nézni a szövegem! És a handoutok sincsenek kinyomtatva, azokat is ma délután akartam a titkárságon, mivel épp csak az indulás előtt lettem kész velük. Most mit csináljak? Nem tudok így előadni! Egyre idegesebb gondolatok tolakodtak a fejembe. Az érthetetlenül idetoppant ismeretlen hangja azonban kijózanított és meg is nyugtatott egyszerre: – Beviszlek a díszteremhez. Iszol egy kávét, amíg a Szabó prof nyomja a kódexes rizsát, úgyis csúszás lesz. Addig én a titkárságon kinyomtatom neked a handoutokat, közben te megigazítod a rúzsod, és fél ötkor már a pulpituson fogsz állni az elbűvölő mosolyoddal.

Ki ez a pasi, aki az égből pottyant ide? Alig pár perce ismerem, és már szervezi is az életemet. Nem mellesleg két mondatban három bókot is elhelyez – ami a megtépázott önbizalmamnak most nagyon jólesik…

A félkör alakú tágas előtérbe besütött a szikrázó januári napfény. Éppen a díszterem hatalmas diófa ajtajára láttam, bent zajlott az aktuális előadás. Én viszont a hall kényelmes, drapp foteljeinek egyikébe süppedve a kávémat kortyolgattam, ami tényleg jó volt – igazat beszélt az égből pottyant ismeretlen. Még mindig nem tudtam, hogy ki ez a pasi, aki épp az én előadásomhoz nyomtat a titkárságon, és életmentő kávét is szerzett nekem. Nemcsak az öltözete miatt, de valahogy kilógott ebből a konferenciázó társaságból: láthatóan nem vette magát olyan komolyan, mint itt mindenki más. Az eleganciája nem a konferenciának szólt, mert nem az öltönyös–nyakkendős dresszkód szerinti volt, viszont a legkevésbé sem volt bájgúnáros. Inkább a szabad szó jutott róla eszembe. Biztosra vettem, hogy vendégként van a konferencián, és ugyan nem irodalmár, de szívességből befuvarozott engem a belvárosba – megmentve ezzel a konferencia délutáni programját.

Igyekeztem az előadásomra és Móriczra koncentrálni, meg a problémás szerelmek narratívájára, amiről az előadásom szólni fog. De újra és újra a szemtelen–szimpatikus arc tolakodott a gondolataimba. Nem kellett sokáig várnom, már jött felfelé a lépcsőn, kezében lobogtatva az előadásom vázlatát tartalmazó kiosztmányokat.

– Azért, remélem, sírni nem fog a hallgatóságod! Nem lenne jó, ha az esti bulira mindenki világfájdalommal érkezne – szóval beleolvasott… Mit érdekli ezt a pasit, hogy én miféle fájdalmakról adok elő!? De nincs időm háborogni, mert valamit még el akar magyarázni: – Nézz bele! A main kívül van még egy–két változás a programban – kezembe nyomja a konferencia menetrendjét, és már viharzik is tovább. Aha, akkor ő itt a tanszéki titkár. Szórakozottan lapozgatom a programot, és igen, tényleg mára, 16:30–ra van kiírva az előadásom. Sorsa Hanna: Szerelmi narratívák Móricz Zsigmond prózájában.

Móricz: életem pasija. Eddig erre mindig valamiféle büszkeséggel gondoltam, most azonban hirtelen azt gondolom, jó lenne már végre egy hús–vér történet, ami nem a papírlapokon játszódik, hanem az életem színpadán…

Továbbfuttatom a szemem a programon. Holnap majd a tanszékvezetőm, a Horváthy nyitja a napot, aztán Hajnalos Balázstól lesz egy költészeti előadás (vajon ugyanolyan unalmasan beszél, mint ahogyan ír?), utána pedig… Utána pedig 10:20–tól dr. Paghally Ádám, Regeroni Egyetem: A szótól a szövegig – nagyelőadás Móricz Zsigmond Míg új a szerelem című regényéről. Jóságos ég! Az én fuvarosom, aki a handoutjaimat is kinyomtatta, a holnapi előadó a házigazda egyetemről! Akivel ráadásul szinte ugyanaz a témánk, de ő ezt egy szóval sem említette, ehelyett arra figyelmeztetett, hogy elkenődött a rúzsom. Jó ég, tényleg oda kellett volna figyelnem, milyen konferenciára jövök! De az utóbbi hetekben teljesen átadtam magam az önsajnálatnak ahelyett, hogy a munkámra koncentráltam volna. Egyre csak azon rágtam magam, hogy még mindig egyedül élek, miközben a gyerekkori barátnőm már a második gyerekét várja.

De hogy lehet, hogy eddig nem hallottam a nevét, semmilyen írásába nem botlottam bele? Nincs időm ezen tovább lamentálni, mert kivágódik az ajtó, vége a Szabó prof előadásának. Szünetre tódulnak a résztvevők, fél óra múlva pedig nekem kell kiállnom: indulnak a napzáró villámelőadások, én leszek az első. A tanszékvezetőm széles mosollyal tart felém. Persze, örül nekem, egész évben sorra csinálom az ingyenmunkákat neki és helyette. Ez van. De azért jóban vagyunk. Tulajdonképpen hálás lehetek neki, az ő ötlete volt, hogy ma beszéljek valamit Móriczról. De a hála helyett inkább azt érzem, hogy liftezni kezd a gyomrom, és remeg a kezem. Pedig az előadástól nem félek. Nem az előadástól félek.

Csilingelés, vége a szünetnek. Lassan befelé áramlik a hallgatóság a díszterembe, én a papírjaimat rendezgetem, a kivetítőt a technikus már beállította. Vágyakozón kipillantok az ajtón, az előtér asztalain üres kávéscsészék maradtak: bárcsak átugorhatnám ezt a tizenöt percet, az előadásomat, és bárcsak újra kapaszkodhatnék egy kávéscsészébe. De nem, ehelyett már a szemtelen–szimpatikus is bejött, elhalkul a terem, a házigazda intézetvezető engem szólít előadásra. Úgy érzem magam, mintha meztelenül kellene felvonulnom a kifutón. Miért kellett nekem pont Móriczot és a nőügyeit választanom kutatási területnek? Ha most – például – a tájköltészetről adhatnék elő, semmi bajom sem volna: nyugodtan, szenvtelenül mesélnék tájakról és jelzőkről, nem félve attól, hogy közben magamról is elárulok valamit. De így?! Mindenki engem bámul, és úgy érzem magam, mint akinek vallomást kell tennie a saját életéről. Pedig Móriczról fogok beszélni… Őrülten keringő gondolataimat hirtelen lestoppolja, hogy észreveszem, a leghátsó sor széléről Paghally egyenesen rám néz, bele a szemembe, és hüvelykujjával mutatja, hogy minden rendben van. Aztán komoly mosollyal visszafordítja a tekintetét a tabletjére. Egyáltalán nem szemtelen, de végtelenül szimpatikus. Honnan tudja, hogy pont erre az apró biztatásra van most szükségem?

Még remeg a kezem, de már érzem, hogy a következő pillanatban magabiztosan fog csengeni a hangom. Mi baj lehetne? Itt van eddigi életem legnagyobb szerelme, Móricz; a hallgatóság sorai felett pedig valaki bátorító energiákat küld nekem. Nem is látom az arcokat, az utolsó sornak kezdek magyarázni, ott is az ajtó melletti legszélső széknek. Érzem, hogy érti.

Időtlen tizenöt perc telik el, amíg beszélek, az egész világ összeáll, minden kerek. Aztán leülök az első sor szélén lévő szabad helyre, és már jön is a következő előadó. Németh László valamelyik regényéről beszél, de nem tudok figyelni, mert valaki megérinti a karom.

– Gyere ki! – ezt suttogja, és én automatikusan indulok is. – Beszélnünk kell! Nagyon kíváncsi voltam az előadásodra, ezért is hoztalak be a vasútállomásról. Tetszik, hogy ennyire személyesen beszélsz a könyvekről: szinte már terápia, ahogy előadsz. Arra gondoltam, hogy a holnap délutáni workshopomat vezethetnénk együtt. Érdekel, hogy… – de a többit szinte nem is hallom. Kezdek királylányos történetet gyártani az ismeretlen, szemtelen–szimpatikus kutató–irodalmár és a különc, barna, pesti booklover lány találkozásáról… Beindul a fantáziamozim… Az elmúlt évek minden szomorúsága egy pillanat alatt a hátam mögé kerül. Mert ilyen a remény: ha megjelenik, maga mögé utasít minden korábbi reménytelenséget.

Perceken belül az egyetem melletti kávézóban találom magam, és már a másnapi közös feladatba mélyedünk. Régen voltam ilyen lelkes. Visz a flow, Móricz tekervényes nőügyeiről beszélünk, de olyan, mintha magunkról vallanánk. Mintha régóta ismernénk egymást, de a Sors most látta elérkezettnek az időt, hogy egy asztalhoz ültessen bennünket.

Narratíva, elbeszélésmód, belső monológ, kapcsolati dinamika – ilyen szavak röpködnek – a tejeskávém kortyai között igyekszem nagyon okosakat mondani. Paghally velem szemben ül, presszókávét iszik. Nyomasztóan nagyviláginak látom, ugyanakkor imponál a magabiztossága. Aztán mégis úgy döntök, bevallom, mi ez a Móricz–mánia nálam. Hogy a szülőfalum szülötte. Hogy csak részben vagyok pesti nő, igazából nem. Igazából egy kis faluból jövök, ahol ott áll ma is az író szülőháza (jó, hát nem az eredeti, mert azt elvitte az Idő, de mégis). A csésze már rég nincs a kezében, áthajol az asztalon, hogy ennyivel is közelebbről hallja a történetem. Meglep, hogy ennyire érdekli. Vagy nem a történetnek szól az érdeklődése?

– Komolyan gondolod, hogy…? – kérdezi teljes figyelemmel, de én nem vagyok teljesen jelen:

– Ne haragudj, elgondolkodtam. Mit kérdeztél? – felriadok a gondolataimból, és nem akarom elárulni magam, hogy már megint az önbizalomhiány kerekei forognak a képzeletemben. Önbizalmat színlelek, most nem is érzem hamisnak. Állítólag, ha az ember sokáig játszik egy szerepet, az ráragad. Na, hátha rám ragad a hit, és elhiszem magamról, jó nő vagyok, érdekelhetek valakit igazán.

– Az öreg Móricz szerint egy kapcsolat addig lehet működőképes, amíg „új a szerelem”. Szerinted hogy van ez? Egy ilyen csillagszemű nőnek nyilván saját megtapasztalásai vannak erről… – mit akar ezzel a kérdéssel? Ez nem egy tudományos felvetés. Elengedem a fülem mellett a csillagszemű jelzőt, pedig nagyon is melengeti a szívemet, habár provokációnak érzem a felvetést. Nem adhatom ki magam! Hiszen bőven lehet, hogy tényleg csak egy munkapartner kell a holnapi workshophoz. Irodalmár vagyok, én aztán nem dőlhetek be néhány szép szónak!

Dacosan, a vonásaimat szigorúan fegyelmezettre rendezve válaszolok:

– Móricz hőse így gondolja. Erről beszéltem az előadásomban, de nekem nem muszáj egyetértenem egy félnótás regényhőssel – beharapom a szám szélét, mégis elszóltam magam. A félnótást nem kellett volna mondanom, érzem, hogy az óvatlanul megválasztott szóval máris kiterítettem a lapjaimat. Pedig annyira akarok biztonságos távolságtartásban maradni! Persze a magas labdát lecsapja, de mégsem úgy, ahogy várnám:

– Én hiszek abban, hogy két ember, ha figyel egymásra, egyre mélyebben megismerheti egymást – annyi meggyőződéssel, olyan komoly, mély hangon mondja, hogy hinnem kell neki. A kávéscsészémbe nézve alig hallhatóan, de azért kimondom:

– Én is hiszek ebben.

Érzem, hogy egy pillanatra felnyílt a csigaházam védővonala, de nem akarom teljesen megadni magam. Visszaterelem a szót a másnapi munkára. Még mindig nem világos, hogy mi lesz az én dolgom mellette – de nagy baj nem lehet: azt érzem, hogy ugyanolyan mániákusan szereti Móriczot, mint én. Míg új a szerelem…

Éppen kérdezném, hogy akkor mit is vár tőlem pontosan, hogyan tudok részt venni a holnapi workshopjában, amikor a kis budoárszerű kávéházba egy csapat konferenciázó nyomul be.

– Ádám, már mindenhol kerestünk! A kétnyelvű tanulmánykötetről muszáj még ma egyeztetnünk, mert a Réthelyi professzor este elutazik. Öt szerzője lesz a kötetnek, beszéljük át az arányokat!

Senkit nem ismerek személyesen az érkezőkből, és láthatóan ők sem akarnak tudomást venni rólam. Érzem, hogy itt már felesleges vagyok. Amíg Paghally hátat fordítva beszélget az őt akarókkal, én feltűnés nélkül lelépek. Most jut eszembe, hogy a bőröndöm a díszterem melletti büfében hagytam, visszasietek érte, magas sarkú csizmámban is gyorsan teszem meg az utat. Minden konferenciázó Regeron legjobb belvárosi hoteljében van elhelyezve, most örülök, hogy a patinás hotel az egyetemtől pár perc alatt elérhető. De még a rövid úton is ismerősbe botlom. Zsófi állít meg, az Új Magyar Irodalmi Tanszék üdvöskéje. Bizalmasan mosolyog, aztán a mosolygást abba nem hagyva, kezét egy pillanatra a karomra téve kéretlenül figyelmeztet:

– Figyelj, fogadj el egy tanácsot! Óvakodj a Paghallytól! Bécsi menyasszonya van, ezeréves, bombabiztos kapcsolat. Jó házból való úrilány… Tudod, mi, pesti lányok nem vehetjük fel a versenyt… – még rám kacsint, mintha egy akolból valók volnánk, aztán tovább billeg.

Pesti lányok? Hiszen én a gyerekkoromat a fővárostól több száz kilométerre töltöttem! A kicsi faluban az iskola összes gyerekét ismertem, nyaranta pedig a csarodai nagymamám vigyázott rám. Szabolcs–Szatmár–Bereg megyét úgy ismerem, mint a tenyeremet. Pestre az érettségi után kerültem. Addig a budai nagymamával alig tartottuk a kapcsolatot, ő még akkor kitagadta apámat (pedig az egyetlen fia volt), amikor megtudta, hogy anyámat, a szatmári lányt akarja feleségül venni. A születésem után enyhült csak a haragja, de épp csak annyira, hogy a sátoros ünnepeken találkozzunk. Nem értette apámat, hogyan cserélheti fel a budai polgári életet a szatmári falusi beszűkültséggel. Szerinte ugyanis Budapesten kívül nem létezhet élet. Tiszacsécse és a keleti határ neki egyet jelentett a barbársággal. Nem érdekelte, hogy ezen a vidéken van a falu, amely büszkén hirdeti, hogy itt született Móricz Zsigmond; hogy a Túr folyó partján itt írta Petőfi a leghíresebb versét, amit minden kisdiák kívülről fúj. Az pláne nem, hogy errefelé vannak a legszebb kazettás mennyezetű templomok. Haláláig kétszer járt csupán ezen a vidéken. Először, amikor engem kereszteltek a csarodai református templomban. Feszengett az ódon falak és az egyszerű emberek között; anyám mesélte, hogy a családi ebéd után nyomban visszaindult a budai életébe. Az ő világa Pasarét és a Rózsadomb volt. Ugyan nagyapámmal egy picike, másfél szobás lakásban éltek, de mégis telve voltak fővárosi öntudattal. Talán apámnak ebből lett elege, amikor az ország másik szegletéből választott feleséget és egy új életet magának. Persze valami félresiklott, mert apámat nemcsak a gyönyörű táj és a nyugalom vonzotta, de a híres szatmári szilvapálinka is. Alig emlékszem rá, hogy józan lett volna. Őt is utolérte a szatmári átok, és alkoholba fulladt az élete. Vagy másféle átok? Sosem tudtam meg, ma már nem is keresem a választ. Inkább a magam életének akarnék értelmes irányt adni. Otthonról hozott receptem nincs ehhez, de próbálkozom.

Budai nagymamám csak élete utolsó két évében enyhült meg, amikor nagyapám halála után a magány arra kényszerítette, hogy szorosabbra fűzze velünk a kapcsolatot. Ekkor azonban romló egészségi állapota már nem engedett számára hosszabb utazást, maradt az ismert budai térben.

Én azonban hozzá költöztem a kisebbik szobába. Az előző, hangosabb kollégiumi év után nagymama antik bútorokkal telerakott lakása következett. Lassan beszélgetni kezdtünk, és egyre jobban felfedeztük egymást. Gyerekkorom távolságtartása napról napra bomlott le. Ekkoriban kezdtem Nagyónak hívni, mert előtte nem is neveztem meg őt magamnak, elérhetetlen távolságban volt. Megértettem, hogy az ő ideáljai nyugat felé húzták őt, ezért nem akart tudni a világ és az ország keleti feléről. Megküzdött azért a kevés utazásért, amit a szocializmus világában nagyapámmal meg tudtak valósítani. A MÁV–szabadjegyükkel kispénzű kelet–európai turistaként eltölthettek évente pár napot Nyugat–Európában. Salzburgból és Párizsból hazaérkezve máris a következő évi útra kezdtek spórolni, és nem merült fel bennük, hogy apám választott szatmári világában is találhatnának vonzó úti célt, egyáltalán, bármi élményt. Apám alkoholizmusáról nem volt szabad beszélni. Amíg délelőtt, az iskolában, ahol tanított, józan volt, ez nem is volt nehéz. Ugyan a szomszédok hallották az ordítozós jeleneteket, de ez ezen a vidéken nem különleges, másnál is megesik. Az évi egy–két találkozásra apám összeszedte magát, Nagyóék pedig úgy tettek ilyenkor, mintha nem éreznék a szilvapálinka amúgy mindenen átütő szagát. Merthogy a reggelnek pálinkával kellett indulnia. Amíg apám élt, ez volt a reggeli „szíverősítő” – ettől még színjózannak érezte magát, a kocsiba is simán beült.

Amikor Nagyóhoz költöztem, és már egyre nehezebb lett a mozgása, nagyobb figyelemmel hallgatta az én meséimet is. Biztos, hogy segítette a figyelmét az a tudat is, hogy budapesti egyetem hallgatója lettem. Valamiért azt képzelte, hogy a „barbár keletről” sosem leszek képes fővárosi egyetemre bejutni.

Utólag azt gondolom, a stílusváltásom is tiszteletet ébresztett nagymamában. Ő, aki mindig gondosan ügyelt a frizurájára, a szoknyája szabására és a diszkréten festett körmeire, mélyen lenézte anyámat, aki a negyvenes éveitől őszült, és semmit sem tett azért, hogy ezt a világ ne lássa. Nagyanyám nem hitt a természetes szépségben, ellenben leborulva hódolt a francia eleganciának – ha a szocialista Budapest idején követni nem is tudta azt. A Nyugatról hozott divatlapok szabásmintáit vitte a varrónőjének, és a boltokban kapható, silány minőségű anyagokból próbálták lekoppintani a nyugat–európai sikket. Hogy nagyanyámnak ez sikerült, azt onnan is tudom, hogy amikor gyerekkorom ritka találkozásai alkalmával sétálni mentünk Pasaréten, férfiak és nők egyaránt hódoltak neki a pillantásukkal.

Talán az ő hatása is volt, hogy amikor Tiszacsécsén megkaptam a levelet a sikeres budapesti felvételemről a bölcsészkarra, nyár végéig stílust váltottam, és kamaszlányból elegáns nővé vedlettem. Legalábbis külsőleg. Mert belsőleg megmaradtak a szorongásaim, és ha tudtam is már tökéletes tusvonalat húzni, továbbra is szürke verébnek éreztem magam. Nagy gonddal válogattam össze a környékbeli second hand boltokból a franciás stílus kellékeit. Mátészalkától Vásárosnaményig (a nyíregyházi plázát is beleértve) nem volt olyan használtruha–bolt, amelyben ne vadásztam volna le egy–egy különleges darabot. Mégis, amikor a pesti utcákon végigmentem, néha madárijesztőnek láttam magam, és azt gondoltam, csóri utánzata vagyok csak az eleganciának.

Ma persze már saját fizetésem van: nem mintha a tanszéki munka sokféle luxust engedne, de mégis…

A Nagyóval együtt töltött évek valamit növeltek az önbizalmamon. Furcsamód pont nem amiatt, mintha a budai lakhatás miatt fővárosinak kezdtem volna érezni magam, hanem éppen a vele folytatott végtelen beszélgetésekben éreztem rá arra, hogy milyen kincsestár is a vidék, ahonnan jövök. Saját identitásom lett, amelyhez már nem kellettek feltétlenül a párizsi divat kellékei. Ahogy az önbizalmam a gyökereim felfedezése nyomán kezdett megizmosodni, külsőleg sem éreztem már magam észre nem vehető jelentéktelenségnek. Valami azonban mégis hiányzott. A nagybetűs „Nő” kifejezés inkább riasztott. Merengő napjaimban inkább egy Budapestre szakadt kékharisnyának éreztem magam, akinek azonban a legnagyobb vágya mégiscsak az lenne, hogy sellőfazonú fehér ruhában, zeneszóra bevonuljon a templomba, és rátalálhasson a boldog családi életre.

A menyasszonyi ruha képéből hirtelen kijózanított az érzés, hogy majd’ lefagy a kezem. A kávézótól a legrövidebb, egyenes út helyett kacskaringós, kis utcákon bolyongtam vissza a hotelhez. Megindult a szállingózó hóesés, a keskeny utcákban úgy éreztem, mesebeli tájon járok. A történelmi belváros múltat idéző épületei és a hópelyhek tánca között megszűnt számomra Regeron és a konferencia realitása.

Most azonban nyílik előttem a hotel automata bejárati ajtaja, a recepción 19:07–et mutat az óra. Velem egyidős lehet a lány, akitől megkapom a kulcsom. Egyágyas szoba – ez az előadók kiváltsága, most megkönnyebbülök, hogy a szobában senkihez sem kell szólnom. Második emelet, hét. Hirtelen eláraszt a bénító üresség és szomorúság. Mit is vártam ettől a naptól? Megvolt az előadás, jól is sikerült; de most újra egyedül ülök az ágyamon, mint mindig. Kivel oszthatnám meg a mai nap érzelmi hullámvasútját? Egyedül vagyok.

A legjobb, amit tehetek, egy forró zuhany. Fél nyolckor kezdődik a különteremben a közös program, ha sietnék, leérnék. Kísért a gondolat, hogy újra láthatnám a szemtelen–szimpatikust. De mi értelme volna belebonyolódni?! Menyasszonya van, és néhány félreértett pillantás és szó miatt nem kockáztathatok egy újabb csalódást. A pöttyös pizsamám mellett döntök.

Aztán mégis meggyőzöm magam, hogy egy kamillateára leugrom a bárba – anélkül úgysem tudok elaludni. Gondosan húzom a szemhéjtussal a vonalat, a délutáni nadrágkosztümbe nem bújok vissza. Mintás harisnyát és rövid szoknyát veszek. A tükörben még egyszer ellenőrzöm a rúzsom. Csak egy kamillatea. Aztán visszajövök, és Móriczcal alszom el.

A liftben torkomban dobog a szívem. Mi van már?! Csak egy kamillatea – ezt mantrázom magamnak. A liftajtótól csak pár lépés a bárpult, de úgy érzem, nem hajlik a lábam. Mintha mindenki engem figyelne, és egy kifutón kellene végigmennem. Hiába tudom, hogy nem így van, mégsem tudok laza és természetes lenni.

Nem nézek semerre, egyenesen a pultoshoz lépek. Ötvenes, gombócfejű, jóságos képű hapi. Mondom, hogy mit akarok, a háttérben szóló dzsessz miatt ugyan hallhatná, de visszakérdez, nem hiszi el, hogy tényleg kamillateát. Én is érzem a disszonanciát: a kamillateának öltöztem így ki? Zavaromat látva megszán, és sorolja, hogy kamilla ugyan nincs, de fekete, zöld és gyümölcs van. A zöldet választom.

Amíg a forró vizet engedi a gépből, jobbra nézek. A bár túlsó felében egy nagyobb társasággal ül a hullámzó hangulatomat okozó, már ismerősnek érzett ismeretlen Paghally. Engem néz. Elkapom a szemem, zavarban vagyok. Én csak egy kamillateáért jöttem. Elkészül a zöld teám. Visszanézek. Kitartóan néz. Remeg a kezem. Uramisten, hogy fogom felemelni a pultról a forró vizes csészét?! Közvetlenül mellette észreveszem az üres fotelt – esküdni mernék, hogy az előbb az még nem volt ott. Hív a nézésével, és szimpatikus–szemtelen mosoly a szája szegletében. Felkapom a csészét, hátat fordítok, és eltűnök a liftben.

Győzött a pöttyös pizsama. Hogy én mekkora hülye vagyok!

Lekapcsolom a villanyt, az utcáról beszűrődik a kandeláber meleg, sárga fénye, benne táncol a szakadó hó. A takaró és a félhomály védettségében is marcangolom magam: „Hiszen nyilvánvalóan nekem húzta oda azt az üres fotelt.”

Azért a zöld tea legalább megteszi a magáét: álmos vagyok, de nem tudok elaludni. Nyakig húzom a takarót, hátamat a falnak döntöm, és úgy bámulom a hóesést, mint akit meghívtak ugyan a bálba, de elvesztette a báli belépőjét. Van meghívó, van szép ruha, van bál, csak éppen én maradtam itthon lencsét válogatni.

A hópelyhek monoton táncára elszunnyadhattam, mert hirtelen kopogást hallok. Vagy álmomban kopognak? De nem, a hang erősödik. Ránézek az órára, 22:37. Kikászálódom az ágyból, húzom magammal a takarót, fázom, nyitom az ajtót.

– A bárpultos fazon küldi, mégis volt kamillateája.

Nem jön ki hang a torkomon, csak bámulom a gőzölgő bögrét, amelyből tényleg kamilla illata száll fel; és bámulom a hozzá tartozó testet. Meghökkenésem boldog örömmé változik a nem remélt késői látogató szemébe nézve.

– Beengedsz, vagy teljesen leégessem a kezem?

Észbe kapok, hogy Paghally Ádám tényleg hozzám jött, nekem hozta a teát. Zavarban, de túláradó örömmel is mondom: – Persze, gyere!

– Jól áll a pöttyös! – és már megint ez a szemtelen–szimpatikus vigyorgás. Megint úgy csinálok, mint aki nem hallja meg a bókot, inkább mentegetőzni kezdek, a pizsama védelmében:

– Fáradtnak éreztem magam. Nem akartam lenn maradni. Holnap szeretnék friss és kipihent lenni a workshopon – átlátszóak a kifogásaim, magam sem értem, miért akarom mégis kimondani őket – az igazságot pedig elhallgatni, jó mélyre nyomni… Lehet, hogy mégis inkább Bridget Jones vagyok, és sosem leszek bálozó Hamupipőke? Aranycipellő helyett nekem csak pöttyös pizsamám van…

– Kár. Mert folytattam volna szívesen, ahol délután a kávézóban félbeszakították. Vacsora előtt is kerestelek, de eltűntél.

– Sétáltam egy kicsit a hóesésben. Olyan szép volt – terelek. Nem akarom elárulni, mennyire örülök, hogy itt van.

– Ha zavarok, elmegyek. Csak a teát akartam beadni. Mondták, hogy nem tudsz elaludni kamillatea nélkül – és megint az a vigyorgás, amitől elgyengül a lábam, és megáll az idő.

– A főnököd, a Horváthy mondta, hogy koncentráláshoz vaníliás tejeskávét, nyugtatónak kamillateát iszol. Nagyon ismer téged ez az öreg, gyanús vagy nekem! – már épp meghatódnék, hogy az elmúlt pár órában rólam gyűjtött információt, de az utolsó mondat visszarángat a valóságba, és majdnem kimondom:

– Téged viszont a Takács Zsófi ismer egészen közelről.

Megzavarodott nézésemet látva értetlenül néz rám, és bár már a küszöbön belül van, még mindig ácsorgunk, mint akik nem tudják eldönteni, hogy ki vagy be. Én nem engedek a szorításból, ellenségesen nézek, mint aki csontvázat talált a szekrényben. És végre kapcsol.

– Jó, nem kell megsértődni, hülyéskedtem! – nem értem, hogyan, de sikerül ezt úgy mondania, hogy nem akarok többet kérdezni, és az az érzés uralkodik el rajtam, hogy minden rendben van. A takaróba burkolózva leülök az egyik fotelba, Ádám a másikba, és az olvasólámpa sejtelmes homályt adó fényénél fél háromig beszélgetünk jobbára Móriczról, de általa mégis inkább magunkról.

Tényleg Móriczcal töltöttem az éjszakát. Habár, hosszú idő óta először lett volna más jelöltem is – aki azonban a karnyújtásnyira lévő másik fotelben meleg barna szemével sokkal inkább volt hús–vér. Csak az ablakon bekandikáló hópelyhek láthatták, mi is történt vagy nem történt ezen az első éjszakán.

2.
A KEZDET FOLYTATÓDIK

Ma kilencre van kiírva a konferencia első előadása. A hotel éttermében héttől lehet reggelizni, én az alig alvást követően nyolc után ténfergek le. Ádám már ott ül az egyik asztalnál, nyitott könyv és a laptopja előtte. Nyilvánvalóan a nagyelőadását nézi át, nem akarom zavarni.