Honoré De Balzac

Az aranyszemű lány

Regény

Fordította: Rónay György

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-820-6

EUGÉNE DELACROIX-NAK[1],

A FESTŐNEK

Kevés borzongatóbb látvány van, mint amit Párizs népe nyújt, ez az iszonytató, fakó, sárga, cserzett arcú nép. Nem hatalmas mező-e Párizs, melyet szüntelenül érdekek vihara dúl? Ember-vetés örvénylik e vihar alatt, s a halál gyakrabban aratja le, mint másutt; de a vetés újra kisarjad, éppolyan sűrűn, s az elcsigázott, torz arcok minden pórusán át csak úgy áradnak az agyukat teherbe ejtő eszmék, vágyak és mérgek; nem is arcok ezek, hanem inkább maszkok: gyöngeség, erő, nyomor, öröm, képmutatás maszkjai; mind elkínzottak, s mindegyiken a lihegő mohóság eltörölhetetlen jegye látszik. Mit akarnak? Aranyat vagy gyönyört?

Néhány megfigyelés Párizs lelkéről okát adhatja, miért olyan hullaszerű a város arca, s miért van csak két kora: ifjúság és vénség, fakó, színtelen ifjúság, és ifjúságot mímelő, kendőzött vénség. Az idegeneknek nem kötelességük, hogy eltűnődjenek a dolgokon; ők e sírlakó nép láttán először önkéntelen undort éreznek a főváros, e roppant gyönyörműhely iránt, de aztán csakhamar fönnakadnak, s ők maguk is szívesen eltorzulnak benne. Nem kell hozzá sok szó, hogy lélektanilag megmagyarázzuk a párizsi arcok szinte pokoli színét, mert nemcsak üres tréfából mondják Párizsra, hogy pokol. A szót színigaznak vehetjük. Itt minden füstöl, ég, villog, forr, lángol, elpárolog, kialszik, újra lobban, szikrázik, pattog s elenyészik. Soha, sehol nem volt ennél izzóbb, ennél buzgóbb élet. Ez az állandó alakulásban hevülő társadalom mintha minden alakváltás után azt mondaná magának, akárcsak a természet: – „Tovább! Tovább!” S mint a természet, ez a társadalmi természet is rovarokkal, egynapi virágokkal, semmiségekkel, kérészéletű parányokkal foglalkozik, s örök kráterén szintén tüzet és lángot hány. De mielőtt elemeznénk, miért van meg e mozgékony és eszes nemzet minden egyes törzsének a maga sajátos arca, előbb talán arra az általános okra kell rámutatnunk, amely az egyéneket többé vagy kevésbé elszínteleníti, megsápasztja, elkékíti vagy barnássá teszi.

A párizsi annyira érdeklődik minden iránt, hogy végül semmi iránt sem érdeklődik. Minthogy nincs uralkodó érzés, mely élénkké dörzsölné, elhasznált arca végül is éppoly szürke lesz, mint házain a vakolat, melyre százféle füst és por rakódott. Mert a párizsi, bármennyi idős is, úgy él, mint a gyerek: tegnap még ügyet se vetett arra, amiért holnap már bolondul. Mindenen zsörtölődik, mindent kihever, mindenre fittyet hány, mindent elfelejt, mindent megkíván, mindent megízlel, mindenért a lelkét adja, mindent könnyedén faképnél hagy, királyait, hódításait, dicsőségét, bálványát, akár bronzból van, akár üvegből, ahogy harisnyáját, kalapját, szerencséjét veti le. Párizsban semmiféle érzelem nem áll ellent a dolgok özönének, s a harcban, melyre szüntelen áradásuk késztet, a szenvedélyek elernyednek: itt a szerelem sóvár kívánkozás, a gyűlölet puszta akarhatnámság; egyetlen igazi rokon van itt: az ezerfrankos bankó, s egyetlen valódi barát: a zálogház. Ez az általános nemtörődömség meghozza a maga gyümölcseit; sem a szalonban, sem az utcán nem fölösleges senki, de nincs is senkire föltétlenül szükség, nem is föltétlenül ártalmas senki: a hülyék és a széltolók éppúgy a helyükön vannak, mint az okosak és a tisztességesek. Mindent eltűrnek itt, a kormányt éppúgy, mint a nyaktilót, a vallást éppúgy, mint a kolerát. Ez a világ mindig befogad, s ennek a világnak sosem hiányzol. Ki uralkodik hát ebben az országban, ahol nincs se erkölcs, se hit, se érzelem, de ahonnét mégis kiindul, ahová mégis torkollik minden érzés, minden hit, minden erkölcs? Az arany és a gyönyör. Vegyük lámpásul e két szót, és járjuk be velük ezt a házrengeteg-kalitkát, ezt a feketecsatornás kaptárt; kövessük nyomon annak a gondolatnak a kígyózását, amely mozgatja, keleszti, erjeszti. Lássuk hát. Vegyük szemügyre elsőül azokat, akiknek semmijük sincs.

A munkás, a proletár, aki a lába, keze, nyelve, háta, karja, öt ujja munkájából él, tehát az, akinek leginkább kellene takarékoskodnia életenergiájával, erején fölül dolgozik, befogja asszonyát valamilyen gép jármába, s gépezetekhez szögezve csigázza el gyermekét. A gyáros, ide-oda lengő drótáttételként mozgatva ezt a népet, mely mocskos kézzel porcelánt mintáz és aranyoz, kabátokat és szoknyákat varr, vasat hengerel, fát gyalul, acélszálat sodor, kendert tilol és szálat fon, bronzot simít, kristályt metsz, virágokat utánoz, vásznat hímez, lovakat idomít, szerszámot és paszomántot készít, rezet lemezel, kocsit fest, vén szilfákat esztergályoz, gyapotot gőzöl, fátylat sző, gyémántot mar, ércet csiszol, levelekké formálja a márványt, kavicsot nyal, fölöltözteti a gondolatot, s mindent kiszínez, fehérít, befeketít – nos, a gyáros, ez az alvezér, akár a város szeszélyeinek, akár a Spekuláció nevű szörnyetegnek a nevében igen magas bért ígért a verejték és szívós akarat, tanulmányok és türelem e népének. Erre ezek a négykézlények elkezdtek virrasztani, gyötrődni, dolgozni, káromkodni, éhezni, loholni; halálra fárasztották magukat azért, ami elbűvöli őket: az aranyért. Aztán mit sem törődve a holnappal, gyönyörökre sóváran, s úgy számítva karjuk erejére, mint festő a palettájára, pünkösdi királyokként szétszórják pénzüket hétfőnként a kocsmákban, a városnak ebben a mocsok-övezetében; a legszemérmetlenebb Vénusz folytonosan nyíló-csukódó köntöse ez, s akár a kártyán, úgy veszti el benne időleges vagyonát ez a nép, mely éppoly féktelen örömében, mint amilyen nyugodt a munkájában. Párizs e dolgos része tehát öt napon át semmiféle nyugalmat nem ismer. Fáradhatatlanul végzi a mozdulatokat, melyek meggörnyesztik, elvastagítják, lefogyasztják, megsápasztják, a teremtő akarat ezer lendületébe szökkentik. S aztán öröme és nyugta nem egyéb, mint fárasztó dorbézolás: bőre barna, ütésektől fekete foltos, részegségtől sápadt vagy csömörtől sárga; gyönyöre mindössze két napig tart, de ellopja a jövő heti kenyeret, a másnapi levest, az asszonyok ruháját, a gyerekek rongyos pólyáját. Ezek az emberek nyilván arra születtek, hogy szépek legyenek, hiszen minden teremtménynek megvan a maga viszonylagos szépsége; de már gyerekkoruktól fogva beálltak az erő parancsnoksága, a pöröly, a fémvágó ollók, a fonógép uralma alá, és alaposan vulkanizálódtak. Rútságával és erejével nem igazi emblémája-e Vulkán ennek a rút és erős népnek, mely remekül ért a népi dolgokhoz, általában béketűrő, századonként egyszer félelmetes, robbanékony, mint a puskapor, a pálinkától forradalmi lángra lobban, s elég szellemmel rendelkezik ahhoz, hogy tüzet fogjon egy csalárd szóra, mely számára mindig csak ezt jelenti: arany és gyönyör! Mindazokat egybevéve, akik kezüket alamizsnáért, jogosan megszolgált munkabérért vagy azért az öt frankért nyújtják, melyet a párizsi prostitúció minden fajtája megkap; egybevéve tehát mindazokat, akik jól vagy rosszul megszolgálják a pénzüket: e nép száma háromszázezerre rúg. Ha nem volnának kocsmák, nem buktatnák-e meg minden kedden a kormányt! Keddenként szerencsére ez a nép teljesen zsibbadt, gyönyörét emészti, nincs egy vasa sem, s a számára már szokássá lett anyagi termelés szükségétől ösztökélve visszatér a munkához és a száraz kenyérhez. De azért ennek a népnek is megvannak a maga erényes alakjai, kiváló emberei, ismeretlen Napóleonjai; ezek erőinek legmagasabb kivirágzását testesítik meg, és összefoglalják társadalmi jelentőségét életükben, melyben gondolat és mozgás nem azért fonódik össze, hogy örömöt árasszon, hanem inkább azért, hogy szabályozza a fájdalom hatásait.

Egy munkás a véletlen jóvoltából takarékos, ugyancsak a véletlen jóvoltából esze is van, képes rá, hogy tekintetét a jövőbe vesse, jó feleséget talál magának, apa lesz, s néhány évi kemény lemondás után szerény rövidáru-kereskedésbe fog, boltot bérel magának. Ha se betegség, se bűn nem szegi útját, s ha szépen boldogul: íme egy ilyen normális életpálya vázlata.

S most mindenekelőtt üdvözöljük a párizsi nyüzsgés királyát, aki úrrá lett az időn és a téren. Igen, üdvözöljük ezt a salétromból és gázból alkotott lényt, aki fáradságos éjein gyermekeket ad Franciaországnak, nappal pedig megsokszorozza magát polgártársai szolgálatára, dicsőségére és örömére. Ez az ember megoldja a nagy problémát: hogyan tehetünk egyszerre eleget egy kedves asszonynak, otthonunknak, a Constitutionnel[2]-nak, hivatalunknak, a Nemzetőrségnek, az Operának, Istennek, s ezt úgy teszi, hogy tallérokra váltja a Constitutionnel-t, a Hivatalt, a Nemzetőrséget, az asszonyt és Istent. Köszöntsük tehát a feddhetetlen halmozót. Naponta ötkor kel; szinte madárröptében teszi meg az utat házától a Montmartre utcáig. Ha szél fú, ha menny dörög, ha esik, ha havazik: ott van a Constitutionnel előtt, várja az újságköteget, melynek szétosztását vállalta. Mohón kap e politikai kenyéren, fogja és viszi. Kilencre családja körében van, elmés szójátékokkal fizeti ki feleségét, vaskos csókot lop tőle, elfogyaszt egy csésze kávét, vagy gyerekeivel zsörtölődik. Háromnegyed tízkor megjelenik a városházán. Ott, úgy trónolva székén, mint papagáj a pálcán, Párizs városának tüzénél fűtőzve négyig egy egész kerület halálozásait és születéseit jegyzi be, anélkül, hogy egyetlen könnyet, egyetlen mosolyt áldozna nekik. Úgy folyik át tolla hegyén a városnegyed búja és öröme, ahogy a Constitutionnel szelleme utazott korábban a vállán. Őt ugyan semmi nem nyomasztja! Mindig egyenesen megy, hazafiságát készen kapja újságjában, nem mond ellent senkinek, együtt kiabál, együtt tapsol a többiekkel, s él, mint a madár. Pár lépésre van a plébániája; ha fontos szertartás folyik ott, átadja helyét egy létszámfölöttinek, és siet a kórusra rekviemet énekelni; vasár– és ünnepnapokon ő a templom dísze, leghatalmasabb hangja, amint a kottaállvány előtt, öblös száját erélyesen tátogatva ujjongó áment bömböl. Kántorkodik. Négykor leteszi hivatali munkája gondját, s örömet és derűt árasztva föltűnik a belváros legesleghíresebb butikjában. Boldog asszony a felesége: férjének nincs ideje féltékenykedésre, mert sokkal inkább a tettek, mintsem az érzelmek embere. Megérkezik, és nyomban csipkelődni kezd a pultnál kiszolgáló kisasszonyokkal, akiknek csillogó szeme számos kuncsaftot odacsábít; ott éldeleg a sok ruhadísz, kendő, ügyes munkáslányok szőtte muszlinanyag áradatában; de még gyakrabban előfordul, hogy mielőtt estebédjéhez ülne, kiszolgál egy-egy régi vevőt, lemásol egy-egy újságlapot, vagy elvisz a végrehajtóhoz egy-egy hátralékos váltót. Másnaponként este hatkor híven megjelenik a posztján. Mint a kórusok nélkülözhetetlen mélybaritonja, ott van az Operában, készen rá, hogy katona legyen, vagy arab, fogoly, vadember, paraszt, árnyék, teveláb, oroszlán, ördög, szellem, rabszolga, fekete vagy fehér eunuch, mindig pompásan értve hozzá, hogyan kell örömet, fájdalmat, szánalmat vagy ámulatot mímelni, egyhangú kiáltásokat hallatni, hallgatni, kergetni, verekedni, Rómát vagy Egyiptomot képviselni; de közben in petto, a szíve mélyén változatlanul az, ami: szatócs. Éjfélkor visszaváltozik jó férjjé, emberré, gyöngéd atyává, bebújik a hitvesi ágyba, képzeletét még az operai nimfák csalárd formái hevítik, s így fordítja házastársi szerelem hasznára a világ romlottságát és Taglioni[3] kisasszony lábának kéjes táncmozdulatait. Aztán, ha már elalszik, gyorsan alszik el, s éppúgy hajszolja álmát, ahogy életét is hajszolja. Nem az emberré lett mozgás-e ő, a megtestesült tér, a civilizáció örök-változója? Egyetlen ember, és mindent magába foglal: történelmet, irodalmat, politikát, kormányt, vallást, hadászatot. Nem élő enciklopédia-e, groteszk atlasz, folyton úton, akárcsak Párizs, és soha meg nem pihenve? Ez az ember csupa láb. S nincs az az arc, mely ilyen munkák közt meg tudná őrizni tisztaságát. Egyes jól szituált bölcselők a szatócsnál talán még a munkást is boldogabbnak vélik, aki úgy hal meg harmincesztendős korában, hogy gyomrát szétmarta a napról napra bővebben fogyasztott pálinka. Az egyik egyszerre hal meg, a másik részletekben. A szatócsnak nyolcféle munkájából, vállából, torkából, kezéből, feleségéből és kereskedéséből, mint megannyi majorból, ennyi a haszna: gyerekek, néhány ezer frank, s a legfáradságosabb boldogság, mely emberi szívet valaha is üdített. Vagyona és gyereke vagy gyerekei, akik élete értelmét jelentik, egy magasabb társadalmi réteg zsákmányává lesznek; ennek asztalára szórja tallérjait, ennek adja lányát, vagy fiát, aki már kollégiumban nevelkedett, többet tud apjánál, és becsvágyó tekintetét magasabbra veti. Gyakran megesik, hogy egy kis rőfös kisebbik fia már szerepet akar játszani az állam életében.

Ez a becsvágy bevezeti gondolatunkat a párizsi élet második szférájába. Menjünk egy emeletnyivel följebb, és nézzünk be a félemeletre; vagy ereszkedjünk le a padlásról, és maradjunk a negyedik emeleten; egyszóval hatoljunk be azoknak a világába, akiknek van valamijük: az eredmény itt is ugyanaz. A nagykereskedők és segédeik, a hivatalnokok, a nagyon becsületes kis pénzemberek, a csirkefogók, a kárhozottak, az első és utolsó írnokok, a végrehajtógyakornokok, ügyvédbojtárok, közjegyzősegédek, egyszóval annak a kispolgárságnak tevékeny, töprengő, vállalkozó tagjai, mely a párizsi érdekeket péppé őrli, és állandóan résen áll, fölvásárolja a terményeket, elraktározza a proletárok által gyártott termékeket, hordóba rakja Dél gyümölcseit, az óceán halait és a napsütötte tájak borait; kezét egészen Keletig kinyújtja, és összeszedi ott azokat a kendőket, melyek a törököknek és az oroszoknak nem kellenek; még Indiába is elmegy aratni, lapulva várja a konjunktúrát, lesi a hasznot, váltókat számítol le, értékpapírokat forgat és tárol; részletekben egész Párizst becsomagolja, szállítja, kifürkészi a gyermekkor képzelgéseit, kikémleli az érett kor szeszélyeit és bűneit, kisajtolja betegségeit – nos, ezek nem vedelnek pálinkát, mint a munkás, nem hemperegnek a külvárosok sarában, mégis éppúgy visszaélnek erejükkel, mértéktelenül túlcsigázva testüket-lelküket, egyiket a másikkal; kiszikkadnak vágyaiktól, és menthetetlenül tönkremennek. Az ő testük azoknak az érdekeknek az ostorcsapásai, azoknak a becsvágyaknak a korbácsütései alatt torzul el, amelyek szörnyeteg városunk magasabb világát gyötrik; úgy, ahogyan a proletárokét az arisztokratikus akarom! despotizmusától szakadatlanul megkövetelt anyagi termelés kegyetlen görnyedezése torzítja el. Egyszóval itt is csak egyetlen dolog kell, hogy az egyetemes úrnak, a gyönyörnek vagy az aranynak engedelmeskedjenek: zabálni az időt, hajszolni az időt, megtoldani a huszonnégy órás éjt s napot, kimeríteni, gyilkolni magunkat, s eladni harmincévi öregséget a beteges nyugalom két esztendejéért. A különbség csak annyi, hogy a munkás, ha végleg elnyomorodott, kórházba kerül és meghal, a kispolgár viszont tovább akar élni, és tovább is él, de elhülyülten: messziről ráismerni nyűtt, lapos, vénhedt képéről, tompa szeméről, rogyadozó járásáról, amint bárgyú pofával vonszolja magát a körúton, Vénuszának, szeretett városának övén. Mire vágyik a polgár? A kurta nemzetőri kardra, a mindennapi húslevesre, tisztes sírra a Pére-Lachaise[4]-ban, s öreg napjaiban némi becsülettel összekuporgatott kis pénzre. Az ő hétfője a vasárnap; az ő pihenése egy-egy bérkocsizás, egy-egy kirándulás, miközben felesége és gyerekei vígan nyelik a port, és pirosra sülnek a napon; az ő kültelki kocsmája valamelyik vendéglő, melynek dögletes kosztját széltében dicsérik, vagy egy-egy családi bál, melyben éjfélig fuldoklanak. Vannak együgyű lelkek, akik nem győznek ámulni a monászok vitustáncán, amit egy csöpp vízben tár elénk a mikroszkóp; de vajon mit szólna Rabelais Gargantuája, az a nagyszerű alak, akinek fölséges bátorságát oly kevéssé értik meg; mit szólna ez a mennyei szférákból közénk pottyant óriás, ha kedve tartaná szemügyre venni Párizs életének e második körét? Lássuk ennek is egyik típusát. Ismerik a gabonacsarnok hatalmas réz boltozata alatt azokat a kis barakkokat, melyek nyáron hidegek, s télen sincs más tűzhelyük, mint egy kis kézi melegítő? A nagysága kora reggel óta ott van, hivatalos csarnoki elárusítónő, s ezzel a foglalkozásával állítólag évi tizenkétezer frankot keres. Mikor a nagysága fölkel, az úr átvonul kietlen dolgozószobájába, s ott uzsorakölcsönöket ad a környék kereskedőinek. Kilencre az útlevélhivatalba megy, annak egyik alirodafőnöke. Este az Olasz Opera, vagy bármilyen más, tetszés szerint választható színház pénztárában ül. A gyerekeket dajkaságba adják, majd ha abból kinőttek, kollégiumba vagy nevelőintézetbe. Az úr meg a nagysága a harmadik emeleten laknak, cselédségük egyetlen szakácsnő, s időnként bált rendeznek tizenkétszer nyolc lábnyi szalonjukban, kézilámpások világánál; de a lányuk százötvenezer frank hozományt kap, s ők maguk ötvenéves korukban nyugalomba vonulnak: ekkor tűnnek föl az Opera valamelyik harmademeleti páholyában, fiákeron Longchamp[5]-ban, vagy szép napokon hervadt öltözékben a körutakon, ott sütkéreznek, mint lécrácson a gyümölcs. Az urat a kerület becsüli, a kormány szereti; egy követ fú a nagypolgársággal, hatvanöt esztendős korára elnyeri a becsületrend keresztjét, s vejének apja, a kerület elöljárója meghívja estélyeire. Életük kemény munkájából tehát gyermekeiknek van hasznuk, akiket ez a kispolgárság végzetes módon igyekszik föltolni a nagypolgárságba. Ilyesformán minden szféra a fölötte állónak kamatozik. A gazdag fűszeres fiából közjegyző lesz, a fakereskedőéből bíró. Ahány fog van, az mind a maga barázdáját vájja, és minden a pénz fölkapaszkodó lendületét serkenti.

S ezzel elértünk e pokol harmadik körébe; ki tudja, nem lesz-e egyszer majd ennek is Dantéja. Párizs társadalmának ez a harmadik köre olyan, mint egy gyomor, ebben emésztődnek a város érdekei, ebben sűrűsödnek egybe úgynevezett ügyletekké; a zsigerek keserű és epés fortyogásával nyüzsög és rezseg itt az ügyvédek, orvosok, közjegyzők, ügyészek, üzletemberek, bankárok, nagykereskedők, spekulánsok, bírák serege. A testi-lelki romlásnak itt még több oka halmozódik egybe, mint egyebütt. Ezek az emberek jóformán mindannyian dögletes irodákban, bűzös várószobákban, kis rácsos odúkban élnek, napjaikat ügyiratok fölé görnyedve töltik, hajnalban kelnek, hogy győzzék a munkájukat, hogy ki ne forgathassák őket, hogy mindent megnyerjenek, vagy semmit el ne veszítsenek, hogy nyakon csípjenek valakit vagy a pénzét, hogy nyélbe üssenek vagy elgáncsoljanak valamilyen ügyet, hogy kihasználjanak egy-egy röpke alkalmat, hogy fölköttessenek vagy fölmentessenek valakit. Állandóan nyargalnak, tönkreteszik a lovukat, agyonhajszolják, és lábát, akárcsak a magukét, idő előtt elnyűvik. Zsarnokuk az idő: örökké szűkében vannak, örökké kifogynak belőle; az időt se kinyújtani, se összezsugorítani nem bírják. Megőrizheti-e nagyságát, tisztaságát, erkölcsét, nemességét a lélek, következésképpen szépségét az arc ilyen züllesztő foglalkozás gyakorlása közben, mely a rengeteg emberi nyomorúság súlyának hurcolására, elemzésére, latolgatására, fölmérésére, keresztmetszetben való ábrázolására kényszerít? Ezek az emberek félreteszik a szívüket; hová? – nem tudom; mindenesetre ott hagyják valahol, ha egyáltalán van szívük, mielőtt reggelenként leereszkednének a családokat gyötrő kínok mélyére. Az ő számukra nincsenek titkok; ők látva látják a társadalom visszáját; gyóntatói a társadalomnak, és megvetik a társadalmat. Mert a züllés, mellyel megmérkőznek, óhatatlanul irtózatot és szomorúságot kelt bennük; az is előfordul, hogy fáradtságból, valami titkos átvitel folytán, maguk is züllötté válnak; s végül szükségszerűen kivész belőlük minden érzelem, hiszen a törvények, emberek, intézmények jóvoltából még meleg hullákra kell lecsapniuk, csókaseregként. A pénzember az élőket mérlegeli minduntalan, a szerződések embere a holtakat, a törvény embere a lelkiismeretet. Minthogy szüntelen beszélniük kell, az eszmét szavakkal pótolják, az érzelmet frázisokkal, s lelkük hovatovább nem lesz egyéb, mint puszta gége. Elkopnak, demoralizálódnak. A nagykereskedőnek is, bírónak is, ügyvédnek is elvész lassanként a józan érzéke: már nem éreznek, csak a szabályokat alkalmazzák, melyeket meghamisít a pénz. Elragadja őket életük sodra, úgyhogy se férjek, se apák, se szeretők nem tudnak lenni; éppen csak elsiklanak az élet dolgai fölött, s állandóan a nagyváros ügyeinek hajszájában loholnak. Ha hazatérnek, máris menniük kell, bálba, operába, mulatságba: ott szereznek ügyfeleket, ismeretségeket, pártfogókat. Mind mértéktelenül esznek, kártyáznak, éjszakáznak, s arcuk kerekre püffed, ellaposodik, kivörösödik. Az értelmi erők e félelmes tékozlásáért, ezekért a szapora lelki görcsökért nem is a puszta gyönyörrel kárpótolják magukat – az túl fakó, és nem jelent semmilyen ellentétet –, hanem a kicsapongással: titkos, iszonyatos kicsapongásokkal, mert hiszen minden eszköz rendelkezésükre áll, s ők szabják meg a társadalom erkölcsét. Valójában ostobák, de ezt sajátos szaktudásukkal leplezik. A maguk dolgát értik, de ami azon kívül esik, arról fogalmuk sincs. Erre aztán, hogy hiúságuk csorbát ne szenvedjen, mindenben kétkednek, és vaktában mindent kritizálnak; szkeptikusoknak látszanak, de valójában hiszékenyek, és kifogyhatatlan szőrszálhasogatásaikba fullasztják elmésségüket. Majdnem valamennyien kényelmesen elfogadják a társadalmi, irodalmi és politikai előítéleteket, csakhogy ne kelljen véleményt alkotniuk; lelkiismeretüket is ugyanígy helyezik törvénykönyv vagy a kereskedelmi bíróság oltalmába. Korán elindulnak, hogy tekintélyes emberré váljanak, s aztán elközépszerűsödnek, és csak csúsznak-másznak a társadalom nagyjai körül. Ilyen az arcuk is: kesernyés sápadtságukból, hamis színükből, fakó, karikás szemükből, locsogó, érzéki szájukból a megfigyelő tüstént ráismer a lélek elkorcsosulásának tüneteire s annak jeleire, hogy gondolkodásuk folyton csak egyetlen rögeszme körül kering, mely meddővé teszi agyukat, és kiirtja belőlük az átfogó látás, az általánosítás és a következtetés képességét. Szinte kivétel nélkül mind az ügyek kemencéjében aszalódnak. Nem is lehet soha nagy az olyan ember, aki e roppant gépezet zúzdájába vagy fogaskerekei közé került. Ha orvos: vagy keveset doktorkodik, vagy kivétel, mint a fiatalon meghalt Bichat[6]. Ha nagykereskedő létére mégis számít valamit: akkor már-már Jacques Coeur[7]. Robespierre talán ügyvédkedett? Danton lusta alak volt, ölbe tett kézzel várt. De ki irigykedett valaha is Robespierre-re és Dantonra, bármilyen nagyszerű jelenségek is? A született üzletemberek vonzzák a pénzt, és halmozzák a vagyont, csak hogy az arisztokrata családok közé kerülhessenek. Ha a munkásban a kispolgár becsvágya él: itt is ugyanazok a szenvedélyek. Párizsban minden szenvedélynek a hiúság a foglalata. Az osztály jellegzetes képviselője vagy a becsvágyó polgár, aki egy folytonos szorongásokban és állandó fondorkodásban eltöltött élet végén bejut az államtanácsba, ahogy hangya furakszik be a résen; vagy egy-egy cselszövények kilúgozta lapszerkesztő, akit a király főrenddé tesz, talán hogy bosszút álljon a nemességen; vagy egy közjegyző, aki végül is kerületének elöljárója lesz: mindegyiket laposra préselték az ügyek, s ha elérik, kizsigerelve érik el céljukat. Franciaországban csak a parókának van becsülete. Csupán Napóleon, XIV. Lajos és a nagy királyok válogattak maguk köré fiatalokat, hogy terveiket megvalósítsák.

E fölött a szféra fölött él a művészek világa. Az arcok, melyeken rajta van az eredetiség bélyege, itt is megtörtek, nemesen ugyan, de mégiscsak megtörtek, fáradtak, barázdásak. A párizsi művészek a termelés hajszájától kimerülten, költséges szeszélyeiktől kiszipolyozva, falánk géniuszuk martalékaként, gyönyörökre sóváran mind túlhajtott munkával akarják betömködni a lustaságuk hagyta réseket, és hasztalanul próbálják összeegyeztetni a nagyvilági életet a dicsőséggel, a pénzt a művészettel. A kezdő művészt folyton hitelezői szorongatják; szükségletei adósságokat szülnek, adósságai éjszakáit követelik. Először a munka, aztán az öröm. A színész éjfélig játszik, reggel tanul, délben próbál; a szobrász szobra alatt görnyed; az újságíró megtestesült gondolatként menetel, mint katona a háborúban; a divatos festő nem győzi a megrendeléseket, a megrendelés nélkül szűkölködő festő meg emészti magát, ha úgy érzi, hogy lángelme. Konkurencia, versengés, rágalmak gyilkolják ezeket a tehetségeket. Vannak, akik elkeseredésükben a bűn örvényébe vetik magukat, mások túl hamar eltékozolják jövőjüket, és fiatalon vagy ismeretlenül pusztulnak el. Eredetileg csupa fölséges arc, de csak kevés marad szép közülük. Lángoló szépségüket különben sem értik meg. A művészarc mindig szertelen, mindig fölötte vagy alatta van azoknak a szokványos vonásoknak, melyek a hülyék szerint az eszményi szépet jellemzik. Milyen hatalom roncsolja el őket? A szenvedély. És Párizsban minden szenvedélynek ez a két szó a foglalata: pénz és arany.

Ugye most föllélegzünk? Ugye most megtisztul előttünk a tér, körülöttünk a levegő? Itt aztán se munka, se kín. Az arany csigavonala elérte a csúcsot. A pinceablakok mélyéről, ahol áradása elkezdődik, a butikok homályából, ahol gyarló zsilipek állják útját, bankok és nagy boszorkánykonyhák öléből, ahol gátak közé fogják, az arany hozomány vagy örökség formájában, lányok kacsójától vagy vének szikár kezétől vezetve ömlik az arisztokrácia felé, ahol aztán fölragyog, szétterül és kiárad. De mielőtt elhagynánk azt a négy területet, melyen Párizs fő jellegzetessége alapszik, a fölsorolt lelki okok után nem kell-e kifejtenünk a fizikai okokat is, s nem kell-e rámutatnunk arra a mondhatni mélyen rejlő pestisre, mely folytonosan hat a portás, a boltos, a munkás arcára; nem kell-e fölhívnunk a figyelmet arra a gyilkos befolyásra, melynek rombolása fölér a létezését engedékenyen eltűrő párizsi városatyák romlottságával. A házaknak, ahol a polgárok nagy többsége él, fertőzött a levegőjük; az utcák bűze ártalmas miazmákat köp a boltok levegődén hátsó zugaiba; igen, de erre a dögvészre ráadásul e nagyváros negyvenezer háza lábát szörnyű mocsokban fürdeti, melyet a hatalom még nem volt hajlandó betonfalak közé szorítani, s ezzel megakadályozni, hogy a dögletes sár beszívódjék a talajba, megmérgezze a kutakat, és a föld alatt változatlanul tovább örökítse Lutetia[8] hírhedt nevét. Fél Párizs az udvarok, utcák és árnyékszékek poshatag gőzében alszik. De lépjünk át a levegős, aranyos nagy szalonok, kertes paloták, gazdag, tétlen, boldog, biztos jövedelmű emberek világába. Csupa hiúságtól roncsolt és kilúgozott arcot látunk. Itt semminek sincs valóságos fedezete. Aki gyönyört hajszol, nem unalmat talál-e? A nagyvilág emberei korán megrokkannak. Nem lévén egyéb dolguk, mint hogy örömöket kovácsoljanak maguknak, éppúgy visszaéltek érzékeikkel, mint a munkás a pálinkával. A gyönyör olyan, mint egyik-másik gyógyszer: hogy állandóan ugyanúgy hasson, folyton fokozni kell az adagot; az utolsóban aztán ott a halál vagy az elhülyülés. Az alsóbb osztályok mind a gazdagok előtt kushadnak, és kívánságaikat lesik, hogy bűnökké formálják és kihasználják őket. Hogyan is lehetne ellenállni a nálunk dívó sok ügyes csábításnak? De meg is vannak Párizsnak a maga ópiumszívói; a kártya, a hasuk vagy a kurtizán az ópiumuk. Ezeknek aztán már jó korán csak szeszélyeik vannak, nem pedig szenvedélyeik, regényes képzelgéseik vagy didergő szerelmeik. A tehetetlenség birodalma ez; eszméknek hírük-hamvuk sincs már itt, azok elillantak, mint az energia, a budoárok komédiázásaiban, a nőies majmolásokban. Negyvenéves tacskókat látni itt, és tizenhat éves agg doktorokat. Párizsban a gazdagok készen kapják a szellemességet, megrágva a tudományt, kiformálva a nézeteket; ezért aztán nem is kell, hogy szellemességük, tudományuk vagy bármiféle nézetük legyen. Ez a világ ugyanolyan oktalan, mint amilyen gyenge és szabados. Idejével annyira fösvény, hogy elvesztegeti. És érzelem sincs benne több, mint eszme. A csók mélységes közönyt leplez, az udvariasság folytonos megvetést. Itt mindenki csak önmagát szereti. Felszínes élcek, sok tapintatlan fecsegés, pletyka, és mindenek fölött rengeteg közhely: ez társalgásuk alapja; de ezek a boldogtalan boldogok váltig azt állítják, nem azért jönnek össze, hogy maximákat gyártsanak és mondjanak La Rochefoucauld[9] módjára; mintha a tizennyolcadik század nem találta volna meg már a középutat a túltelített meg a tökéletesen üres között. Ha egy-egy egészséges ember finom és könnyed tréfát kockáztat meg, föl sem fogják: az illető aztán ráun arra, hogy mindig csak adjon, és sose kapjon, inkább otthon marad hát, és átengedi a terepet az ostobáknak. Ez a tartalmatlan élet, ez az állandó várakozás a soha el nem érkező gyönyörűségre, ez a folytonos unalom, a szellemnek, a szívnek és az elmének ez a bénasága, a párizsi estélyeknek ez a fáradtsága kiütközik a vonásokban is: ez termeli ki a papírarcokat, a koravén ráncokat, a gazdagok jellegzetes képét, melyen a tehetetlenség fintorog, az arany visszfénye tükröződik, és nyoma sincs többé az értelemnek.

Párizs e lelki látképe azt bizonyítja, hogy a fizikai Párizs sem lehet más, mint amilyen. Ez a diadémos város olyan, mint egy mindig terhes királyné, akinek ellenállhatatlanul szörnyű kívánságai vannak. Párizs a föld feje, géniuszától szétpattanó agy, az emberi művelődés vezetője, nagy ember, örökké teremtő művész, látnoki politikus, szükségképpen jellemzik hát a kiváló elme ráncai, a nagy ember vétkei, a művész szeszélyes képzelgései és a politikus fásultsága. Arca sejteti jó és rossz örök sarjadzását, a harcot és a győzelmet; 1789. erkölcsi csatáját, melynek kürtszavától még most is visszhangzanak a világ zugai, s ugyanakkor 1814. vereségét is. Nem lehet hát ez a város se erkölcsösebb, se szívélyesebb, se tisztább, mint azoknak a nagyszerű gőzhajóknak a mozgató kazánjai, melyek ámuló szemünk láttára hasítják a hullámokat. Mert nem értelemmel megrakott fölséges hajó-e Párizs? Igen, címere egyike a végzet ritka jóslatainak. PÁRIZS VÁROS hajójának főárboca tömör bronz, győzelmek vannak rávésve, és őre Napóleon. Bukdácsol is, inog is e hajó, de bátran barázdálja a világot, tribunjai ezer szájával tüzet nyit benne, fölszántja a tudomány tengereit, dagadó vitorlákkal röpül rajtuk, és tudósai, művészei hangjával azt kiáltja csúcsvitorlái magasából: „Gyerünk! Előre! Kövessetek!” Roppant személyzetet visz, mely kedvtelve lobogózza föl új zászlókkal. Inasok és suhancok vigyorognak a kötelek közt; lomha polgárnép a nehezék; kátrányos munkások és matrózok sürögnek; a kabinokban boldog utasok; a korlátnak támaszkodva elegáns tengerész-hadapródok szivaroznak; s a fedélzeten a hajó katonái, újítók és becsvágyók: messzi partokra tartanak, és élénk fényt árasztva ott, dicsőséget akarnak, ami gyönyörűség, vagy szerelmet, amihez arany kell.

Nos, a proletárok szertelen fáradozása, a két polgárságot őrlő érdekek romlottsága, a művészi gondolkodás kegyetlenségei, s a tehetősek folytonos, mértéktelen gyönyörhajszolása eléggé megmagyarázza, miért olyan csúnyák általában a párizsi arcok. Az emberi faj pompás felsőtesteket csupán Keleten terem; és ez annak az állandó nyugalomnak az eredménye, melyet nagy pipájú, kurta lábú, zömök mellkasú, minden sürgést-forgást megvető, minden nyüzsgéstől irtózó filozófusai hirdetnek. Párizsban viszont Kicsinyek, Középrendűek, Nagyok egyebet sem tesznek, mint lótnak-futnak, ugrálnak, szökdécselnek, hajszolja őket a könyörtelen istennő, a Szükség: a pénz, dicsőség vagy szórakozás szüksége. Így aztán egy-egy friss, pihent, kedves, valóban ifjú arc ritka kivételnek számít itt; csak elvétve találkozhatni ilyennel. Ha mégis látsz olykor egyet, annak gazdája minden bizonnyal vagy buzgó fiatal pap, vagy három tokás, jó negyvenes derék abbé; tiszta erkölcsű lányka (némely polgárcsaládban akadnak ilyenek); húszesztendős ifjú anya, aki még tele van ábrándokkal, és maga szoptatja első gyermekét; vidékről frissen érkezett fiatalember, rábízva egy rangos özvegy gondjaira, aki egy huncut vasat sem ád neki; esetleg boltossegéd, aki éjfélkor fekszik, holtfáradtan a rengeteg vég karton kiteregetésétől meg összegöngyölésétől, és hétkor kel, hogy rendbe tegye a kirakatot; néha tudós, vagy költő, aki szerzetesi szerelemben él egy szép eszmével, józanul, türelmesen és tisztán; talán egy önelégült ostoba, aki hülyeségekkel táplálkozik, kicsattan az egészségtől és állandóan mosolyog önmagára; vagy boldog és ernyedt flangáló, egy azok közül, akik valóban boldogok Párizsban, és kiélvezik minden órájának mozgékony költészetét. De azért vannak Párizsban kiváltságos lények, akiknek hasznuk származik a termelés, az érdekek, az ügyek, a művészet és az arany e túlhajtott mozgásából. E kiváltságos lények a nők. Igaz, nekik is száz meg száz titkos okuk van rá, s itt még inkább, mint másutt, hogy arcuk elroncsolódjék; mégis akadnak a nők világában szerencsés kis törzsek, melyek keleti módra élnek, és meg tudják őrizni szépségüket; ezek a nők azonban ritkán mutatkoznak gyalogosan az utcán, ezek rejtve élnek, mint némely ritka növények, melyek csak bizonyos órákban bontják ki szirmukat; valódi egzotikus kivételek. Ám Párizs eredendően az ellentétek városa is. Kevés benne a valódi érzelem, de akadnak, akárcsak egyebütt, nemes barátságok, akad határtalan önfeláldozás. Akárcsak azokban a hadseregnek nevezett lábra kelt társadalmakban, melyekben az önzés éli világát, és mindenkinek magamagát kell védenie: úgy látszik, az érdekek és szenvedélyek harcterén is szeretnek az érzelmek, ha megmutatkoznak, teljesek lenni, és egymás mellé helyezve fölségesek. Így van az arcokkal is. Párizsban a magas arisztokráciában néha itt-ott elragadó ifjú arcokat látni; kivételes nevelés, kivételes erkölcsök gyümölcsei ezek. Az angol vér fiatalos szépsége párosul rajtuk a déli vonások határozottságával, a francia szellemmel, a forma tisztaságával. Tüzes szemükkel, vonzó piros ajkukkal, feketén csillámló, finom hajukkal, fehér bőrükkel, választékos metszésű vonásaikkal olyanok, mint szép emberi virágok; gyönyörűség látni őket a fakó, koravén, horgas, fintorgó arcok tömegében. A nők ámuló figyelme nyomban rá is tapad ezekre az arcokra, ugyanazzal a mohó örömmel, mely a férfiakban lobban, ha meglátnak egy-egy csinos, jóravaló, kecses teremtést, fölékesítve a szűziesség minden bájával, ahogy képzeletünk szereti elénk rajzolni a tökéletes ifjú lányt. Ha e Párizs népén tartott rövid szemlénkből kiderül, mily ritkák ott a raffaellói arcok, és megpillantásuk mily szenvedélyes csodálatot kelt: ezzel egyben történetünk legfőbb érdekességét is igazoltuk. Quod erat demonstrandum – ez volt bizonyítandó, ha szabad a skolasztika formuláit az erkölcstudományra alkalmaznunk.

Nos, egy szép tavaszi délelőtt, amikor a levelek már kihajtottak, de még nem zöldek; amikor a tetők ragyogni kezdenek a napban, és az ég kék; amikor Párizs népe kibúvik kaptárjaiból, dongva zúdul a körutakra, és mint százszínű kígyó gyűrűzik a Paix utcán végig a Tuileriák felé, köszöntve a vidéki természet megújuló pompás nászát: egy ilyen vidám napon egy fiatalember sétált a Tuileriák fasorán; szép volt, mint e szépségesen sugárzó nap, öltözéke ízléses, modora könnyed; áruljuk el nyomban mindennek titkát is: szerelemgyermek volt, Lord Dudley és a híres Vordac márkiné természetes fia. Henri de Marsaynak hívták ezt az Adonist; Franciaországban született, ahol Lord Dudley az ifjú hölgyet, aki akkor már Henri anyja volt, összeházasította egy Marsay nevezetű öreg nemesúrral. Ez a színehagyott, már-már félhalott csélcsap elismerte a gyereket, hála az állítólagos fiára végleg ráírt százezer frankos járadék haszonélvezetének; bár ez az őrültség nem került különösebben sokba Lord Dudleynak: a francia államkötvények akkoriban tizenkét frank ötven centime-on álltak. A vén nemesúr meghalt anélkül, hogy feleségét megismerte volna. Marsayné később hozzáment Vordac márkihoz; de még mielőtt márkiné lett, sem sokat törődött fiával és Lord Dudleyval. Először is, Franciaország és Anglia közt kitört a háború, ez elválasztotta egymástól a szerelmeseket, a sírig tartó hűség pedig sosem volt, soha nem is lesz divat Párizsban. Aztán meg, az elegáns, csinos, széltében imádott asszony sikerei elfojtották ebben a párizsi nőben az anyai érzelmeket. De Lord Dudley sem gondolt többet ivadékával, mint az anyja. Az, hogy a lángolva szeretett fiatal lány ilyen hamar hátat fordított neki, talán valami ellenszenvet keltett benne minden iránt, ami egykori szerelmétől származott. Egyébként az is lehet, hogy az apák csak azokat a gyerekeiket szeretik, akikkel alaposan összeismerkedtek. A családok nyugalma szempontjából roppant fontos társadalmi hiedelem ez, és minden agglegénynek táplálnia kell, bizonyítva, hogy az apaság voltaképpen üvegházi érzés, melyet az asszony, az erkölcsök és a törvények nevelnek föl.

Szegény Henri de Marsay kettejük közül csak abban talált apára, akinek nem kellett volna apjának lennie. Marsay úr apasága természetesen vajmi hiányos volt. A gyerekeknek a természet rendje szerint csak ritka percekben van apjuk, és a nemesúr utánozta a természetet. Az öreg aligha adta volna el a nevét, ha nem lettek volna bűnei. Habozás nélkül falta hát föl lebujokban, és itta el egyebütt azt a kevés kamatot, amit a kincstár félévenként a tőkéseknek fizetett. Utóbb átadta a fiút egy vénlány nővérének, egy Marsay kisasszonynak, aki aztán valóban gondját is viselte, és abból a sovány tartásdíjból, amit bátyjától kapott, nevelőt fogadott mellé, egy éhenkórász abbét; az latra vette az ifjú jövőjét, és elhatározta, hogy a százezer frank járadékból beéri azzal, hogy lelkiismeretesen gondoskodik gyámoltjáról, akit egyébként meg is kedvelt. Ez a nevelő véletlenül igazi pap volt, azoknak az egyháziaknak a fajtájából, akik arra születtek, hogy francia kardinális vagy tiarás Borgia[10] legyen belőlük. Három esztendő alatt megtanította a fiút mindarra, amihez kollégiumban tíz év kellett volna. A kiváló ember – Maronis abbé volt a neve – azzal fejezte be tanítványa nevelését, hogy megismertette művelődésünk valamennyi változatával: tapasztalataival táplálta, igen keveset vitte templomba (akkor különben is zárva voltak a templomok); megfordult vele néha a kulisszák, és gyakorta a kurtizánok világában; apróra szétboncolta előtte az emberi érzelmeket; megtanította neki a politikát azokban a szalonokban, ahol akkortájt sütögették; megmutatta neki a kormányzás gépezetét, és mert szerette ezt a magára hagyott, de reményekben gazdag egyéniséget, megpróbálta férfiasan helyettesíteni az anyját: nem anyja-e minden árvának az egyház? A tanítvány megérte a ráfordított gondot. A derék férfiú 1812-ben püspökként halt meg, abban az elégedett tudatban, hogy a tizenhat esztendős fiúnak, akit maga után hagy a földön, szíve is, esze is helyén van, s akármelyik negyvenéves férfival szemben megállja a helyét. Ki gondolta volna, hogy az elragadó külső alatt, aminőt a régi festők, ezek a naiv művészek adtak volna a kígyónak a földi paradicsomban, bronzkemény szívet és szesszel átitatott agyvelőt talál? S ez még mind semmi. A derék püspöklila ördög ráadásul Párizs magasabb köreiben szerzett néhány olyan ismeretséget kedvelt gyermekének, amely a fiatalember kezében legalább annyit jövedelmezhetett, mint még egy százezer frankos évjáradék. Végül ez a romlott, de politikus, hitetlen, de okos, álnok, de szeretetre méltó, látszatra gyönge, de éppoly jófejű, mint szívós testű pap annyira hasznára vált tanítványának, annyira hízelgett hibáinak, oly leleményesnek bizonyult minden fondorlatban, oly éleslátásúnak, valahányszor valamilyen emberi számításról volt szó, oly fiatalosnak terített asztalnál, vagy a Frascati-palota játékasztala mellett, és még mit tudom én, hol mindenhol, hogy a hálás Henri de Marsay 1814-ben már csak akkor érzett némi meghatottságot, ha kedves püspökének arcképére pillantott. Ez volt az egyetlen ingó öröksége főpapjától, egyikétől ama csodálatra méltó embereknek, akiknek tehetsége meg fogja menteni a római és apostoli katolikus egyházat, mely most oly nehéz helyzetben van újoncainak gyarlósága és püspökeinek elaggottsága miatt; de hát így van ez az egyházban. A kontinentális háború következtében az ifjú Marsay nem ismerhette meg vér szerint való apját; valószínűleg a nevét sem tudta. De mint elhagyott gyermek, Marsaynét sem ismerte jobban. Vélt apja után természetesen nem sokat bánkódott. Ami Marsay kisasszonyt, igazi anyját illeti: annak, amikor meghalt, szép kis síremléket állított a Pére-Lachaise temetőben. Az öreg búbosbankának Maronis őeminenciája a legjobb helyek egyikét biztosította a mennyek országában, úgyhogy Henri látva, milyen boldogan hal meg, néhány önző könnyel ajándékozta meg: magamagát siratta. Látva fájdalmát, az abbé gyorsan fölszárította tanítványa könnyeit: figyelmébe idézte, milyen visszataszítóan tubákolt a jámbor lány, meg hogy végül már oly rút, oly süket és oly nehezen elviselhető lett, hogy elhunytáért inkább köszönettel tartoznak a halálnak. A püspök 1811-ben nagykorúsíttatta növendékét. Majd mikor Marsay úr anyja újból férjhez ment, a pap egy családi tanácskozáson kiválasztotta a gyóntatószékben megrostált tisztességes tökfejek egyikét, és megbízta a vagyon kezelésével; annak jövedelmét ugyan közös szükségleteikre fordította, tőkéjét azonban sértetlenül meg akarta őrizni.

1814 vége táján tehát Henri de Marsayt a világon semmiféle érzés nem kötelezte; szabad volt, mint a magányos madár. Huszonkét éves múlt, de alig látszott tizenhétnek. Még legádázabb vetélytársai is Párizs legcsinosabb fiatalemberének tartották. Apjától, Lord Dudleytól örökölte szerelmesen megvesztegető kék szemét, anyjától páratlanul dús fekete haját, mindkettőjüktől tiszta vérét, lányos bőrét, kedves, szerény megjelenését, finom, arisztokratikus alakját, ritka szép kezét. A nők csak ránéztek, és máris belehabarodtak; értjük, mit jelent ez? Szívet mardosó vágyakozás lobban, de aztán kielégíthetetlenségében el is lobban, mert Párizsban a nők általában nem szívósak. Kevés akad köztük, aki a férfiak módjára az Orániai-ház[11] jelszavát vallaná: KITARTOK. Henriban hamvassága, szemének áttetsző tisztasága ellenére is oroszláni bátorság és majomügyesség lakott. Tíz lépésről eltalálta golyójával a késpenge élét; úgy ülte meg a lovat, hogy szinte a kentaurok meséjét elevenítette meg; kecsesen tudott vágtában hajtani; fürge volt, mint Cherubino[12], és nyugodt, mint egy birka; de markos kültelki legényeket is meg tudott verni félelmetes láb-bokszban vagy botviadalban; oly jól zongorázott, hogy ha rászorul, művészként is megkereste volna kenyerét, és szép hangjáért Barbaja szívesen fizetett volna évadonként ötvenezer frankot. Sajnos, szép képességeit és tetszetős hibáit mind elhomályosította egy szörnyűséges bűn: nem hitt sem a férfiakban, sem a nőkben, sem Istenben, sem az ördögben. A szeszélyes természet megajándékozta; egy pap megrontotta.

Hogy megértsük ezt a történetet, meg kell itt jegyeznünk Lord Dudleyval kapcsolatban: természetesen több nő is volt hajlandó rá, hogy varázsos portréjáról másolatot készítsen. Második remekműve e nemben egy Euphénie nevű lány volt; egy spanyol hölgy hozta világra, Havannában nevelkedett, majd egy Antillákról származó kreol lánnyal visszakerült Madridba; vérében pusztító gyarmati hajlamok éltek, de szerencsére hozzáadták egy öreg és mérhetetlenül gazdag spanyol főúrhoz, bizonyos Don Hijoshoz, San-Real őrgrófjához, aki Spanyolország francia megszállásakor Párizsba költözött, s azóta a Saint-Lazare utcában élt. Lord Dudley, akár nemtörődömségből, akár az ifjúság ártatlansága iránt való tiszteletből gyermekeivel sosem közölte, miféle rokonságokat teremtett számukra szanaszét a világban. Civilizációnk egyik enyhe kis kellemetlensége ez; de annyi előnye van, hogy jótéteményei fejében el kell néznünk bajait. Lord Dudley, hogy aztán ne is beszéljünk róla többet, 1816-ban Párizsba menekült az angol igazságszolgáltatás elől, mely Keletnek csak az áruját részesíti védelemben. A világutazó lord meglátta Henrit, és megkérdezte, ki az a szép ifjú. Mikor megnevezték neki, így szólt:

– Ó, a fiam! Mily balszerencse!

Ez hát annak a fiatalembernek az élettörténete, aki 1815 áprilisának közepe táján föl-alá sétálgatott a Tuileriák fasorában, akár azok a nemes állatok, melyek erejük tudatában békésen és méltóságosan vonulnak; a vénasszonyok együgyűen utána fordultak; a fiatal nők viszont nem fordultak utána, ők megvárták, míg újra szembe jön velük, s akkor emlékezetükbe vésték, hogy alkalomadtán fölidézzék magukban ezt a bájos arcot, mely akár legszebbiküknek a törzsére is odaillett volna.

– Mit csinálsz itt vasárnap? – kérdezte Henritól elmenőben Ronquerolles márki.

– Hal van a hálóban – felelte a fiatalember.

Ez a gondolatváltás két jelentős pillantás útján történt; közben sem Ronquerolles márkin, sem Marsayn nem látszott, mintha megismerték volna egymást. A fiatalember a járókelőket nézegette, azzal a gyors pillantással és sajátos szimattal, mely a párizsi férfiakat jellemzi: mintha nem látnának, nem hallanának semmit, és közben mindent látnak, és mindent hallanak. Ebben a pillanatban egy fiatalember lépett hozzá, meghitten belékarolt, s így szólt hozzá:

– Hogy vagyunk, kedves Marsaym?

– Remekül – felelte Marsay azzal a látszólagos szívélyes arccal, mely párizsi ifjak közt mit sem mond, sem a jelenre, sem a jövőre nézve.

A párizsi fiatalok ugyanis semmilyen más város fiataljaihoz nem hasonlítanak. Két csoportra oszthatók: azokra, akiknek van valamijük, és azokra, akiknek semmijük sincs; másként: van, aki ésszel él, és van, aki pénzt fecsél. De jól értsük meg: itt csak azokról a bennszülöttekről van szó, akik az úgynevezett elegáns élet örömeiben úsznak. Vannak természetesen másféle fiatalemberek is, ezek azonban csak későn eszmélnek rá, milyen is a párizsi élet, s örökre a balekjai maradnak. Ezek nem számítgatnak, hanem tanulnak, vagy mint a többiek mondják róluk: bifláznak. Akadnak aztán olyan fiatalemberek is, akik valamilyen hivatást választanak maguknak, s attól egy jottányit el nem térnek; ezek polgári változatban félig-meddig olyanok, mint Rousseau Émile-je, és soha nem fordulnak meg a nagyvilágban. A diplomaták, udvariatlanul, hülyéknek nevezik őket. Akár hülyék, akár nem, azoknak a középszerűeknek a számát növelik, akiknek súlya alatt meggörnyed Franciaország. Mindenütt ott vannak, mindig készen rá, hogy a középszer lapos vakolókanalával kontármód bemalterozzák a köz– és magánügyeket, büszkén fitogtatva tehetetlenségüket, amit ők így hívnak: erkölcs és tisztesség. A társadalomnak ezek a jelesrendűi egyaránt megfertőzik a közigazgatást, hadsereget, bíróságot, képviselőházat, udvart. Elszürkítik, ellaposítják az országot; politikai testén valamilyen nyirkos lepedékfélét alkotnak, melytől elnehezül és petyhüdtté válik. Az ilyen tisztességes személyiségek szemében a tehetséges emberek vagy erkölcstelenek, vagy szélhámosok. Ám ha e szélhámosok megfizettetik szolgálataikat: legalább szolgálnak valamire; amazok ellenben ártanak, s a tömeg mégis tiszteli őket; Franciaország szerencséjére azonban az elegáns fiatalság szüntelenül rájuk süti a tökfilkóság bélyegét.

A fentiek után természetes, ha első pillantásra azt hisszük, hogy annak a kedves testületnek, melyhez Henri de Marsay is tartozik, vagyis az elegáns életet élő párizsi ifjúságnak imént említett két fajtája élesen elkülönül egymástól. Azok a megfigyelők azonban, akik nem állnak meg a dolgok fölszínénél, csakhamar meggyőződnek róla, hogy a különbségek pusztán lelkiek, és semmi sem olyan csalékony, mint ez a csinos kéreg. Ugyanakkor mind egyformán fölényesek mindenkivel szemben; vaktában nyilatkoznak dolgokról és emberekről, irodalomról és művészetről, állandóan az év Pitt-jét és Koburg[13]-ját emlegetik; szójátékokkal szakítják félbe a társalgásokat; nevetségessé teszik a tudományt is, a tudósokat is; megvetnek mindent, amit nem ismernek vagy amitől félnek; végül fölébe helyezkednek mindennek, és megfellebbezhetetlenül ítélkeznek mindenről. Habozás nélkül bolonddá tartanák apjukat, és krokodilkönnyeket ontanának anyjuk keblén; de általában semmiben sem hisznek, ócsárolják a nőket, vagy szerénységet mímelnek, s a valóságban egy-egy ócska kurtizánnak vagy valamilyen idős asszonynak engedelmeskednek. S mind egyformán csontjukig elkorhasztotta őket a számítás, a romlottság vagy az érvényesülés brutális vágya; s ha kövesedés fenyegeti őket: a vizsgálat mindegyikben ott találná a követ, mégpedig a szívükben. Normális állapotban külszínre a lehető legcsinosabbak, minduntalan latba vetik barátságukat, s mind egyaránt vonzók. Változékony szójárásukban ugyanaz a metsző gúny; öltözködésükben igyekszenek meghökkentők lenni, elégülten hajtogatják egy-egy divatos színész ostobaságait, s fitymálva vagy pimaszul kötnek ki bárkivel, csakhogy megnyerjék a játszma első menetét, és jaj annak, aki nem tudja föláldozni a fél szemét azért, hogy nekik kettőt kivájhasson. A haza balsorsa éppoly kevéssé érdekli őket, mint a rázúduló csapások. Olyanok ők, mint vihar korbácsolta hullámok tetején a fehér tajték. Zavartalanul öltözködnek, étkeznek, táncolnak, mulatnak a Waterlooi csata napján, kolera idején vagy forradalom alatt. Végül: mind egyformán költekeznek; de itt kezdődik a különbség. Az ingatag és kellemesen herdált vagyonnak egyesek máris birtokosai, mások viszont még csak várományosai; ugyanannál a szabónál dolgoztatnak, de emezeknek a számláit még ki kell fizetni. Aztán meg, ha azok rosta módjára mindenféle eszmét befogadnak, de semmit sem tartanak meg, emezek egybevetik az eszméket és mindazt, ami jó, megemésztik. Azok azt hiszik, tudnak valamit, holott nem tudnak semmit, és mindent megértenek; készséggel kölcsönöznek annak, akinek nincs szüksége semmire, és semmit sem adnak annak, akinek szüksége van valamire; emezek viszont titkon tanulmányozzák mások gondolatait, és pénzüket is, szeszélyeiket is jó kamatra adják ki. Azoknak már nincsenek hű benyomásaik, mert lelkük, mint a sok használatban elkopott tükör, semmiféle képet nem ver vissza többé; emezek takarékosan bánnak érzékeikkel és életükkel, bár úgy tesznek, mintha társaikhoz hasonlóan ők is csak kihajigálnák az ablakon. Az előbbiek, hitelt adva valamilyen reménynek, meggyőződés nélkül odaállnak egy párt mellé, amelynek éppen jó szele van, és fölfelé úszik az áron, de mihelyt megfeneklik, nyomban más politikai bárkába ugranak át; az utóbbiak fölmérik a jövőt, kifürkészik mélységeit, és a politikai hűségben ugyanazt látják, amit az angolok az üzleti tisztességben: a siker föltételét. De ahol a tehetős fiatalember szójátékot süt el, vagy élcet csattant a trónfordulásra, ott a nincstelen gyors számítást végez, vagy valami titkos aljasságot követ el, úgy érvényesül, hogy közben barátai kezét szorongatja. Azok soha semmilyen képességet sem tételeznek föl a másikban, minden ötletüket vadonatújnak tartják, mintha a világ csak tegnap született volna; önbizalmuk határtalan, és nincs kegyetlenebb ellenségük önmaguknál. Emezeket viszont fölvértezi a folytonos bizalmatlanság az emberek iránt, akiket valódi értékük szerint becsülnek, s elég okosak hozzá, hogy mindig egy gondolattal többjük legyen, mint barátaiknak, akikből hasznot húznak maguknak; esténként aztán, fejüket párnájukra hajtva, úgy latolgatják az embereket, mint a fösvény aranyait. Azok jelentéktelen kis szemtelenségekre fölhúzzák az orrukat, s ugyanakkor eltűrik, hogy a diplomaták, akik hiúságuk fonalánál fogva rángatják ezeket a bábokat, a bolondját járassák velük; emezekkel azonban csínján bánnak, s ezek saját maguk választják meg áldozataikat is, pártfogóikat is. Így aztán egy szép napon azoknak, akiknek semmijük sem volt, lesz valamijük, viszont akiknek volt valamijük, nem lesz semmijük sem. S akkor az utóbbiak úgy tekintenek révbe jutott pajtásaikra, mint alattomos, álnok alakokra, de erős emberekre. – Milyen erős!… – ez a legfőbb dicséret azokra, akik beérkeztek, quibuscumque viis[14], politikában, szerelemben vagy anyagilag. Vannak ezek közt olyan fiatalemberek, akik szerepüket adósságokkal kezdik; és ezek természetesen sokkal veszedelmesebbek, mint azok, akik úgy játsszák szerepüket, hogy egy árva fityingjük sincs.

A fiatalember, aki Henri de Marsay barátjának nevezte magát, amolyan zöldfülű, frissiben érkezett vidékről, s a divatos aranyifjak éppen most tanították meg rá, hogyan kell egy örökséget szabályszerűen elfecsérelni, de még volt otthon egy utolsó elkölthető falatja, biztos elhelyezkedése. Olyan ifjú örökös volt, aki a havi szűkös száz frankja után átmenet nélkül jutott hozzá az egész apai vagyonhoz, és ha annyi esze nem is volt, hogy észrevegye, mekkora baleknak tartják, számolni azért tudott annyira, hogy tőkéje kétharmadánál megálljon. Párizsban néhány ezer frank árán megtanulta, melyik lószerszám mennyit ér, meg hogy nem kell olyan kínosan ügyelnie a kesztyűjére, hallhatott bölcs eszmefuttatásokat arról, mennyi bért kell fizetni az embereknek, és hogy lehet a legelőnyösebben szerződni velük; sokat adott rá, hogy megfelelő kifejezésekkel beszéljen a lovairól és pireneusi kutyájáról, meg hogy ruhájuk, járásuk, cipőjük alapján meg tudja ítélni a nőket; megtanult écartézni, megjegyzett néhány divatos szólást, s azzal, hogy megfordult a párizsi nagyvilági társaságban, megszerezte a kellő tekintélyt ahhoz, hogy aztán majd divatba hozza vidéken a teázást, az angol formájú ezüst evőeszközöket, s joga legyen élete fogytáig mélységesen lenézni mindazt, ami körülötte van. Marsay barátságába fogadta, hogy fölhasználja a társaságban, olyasformán, ahogy a merész spekuláns használja föl bizalmas ügynökét. Marsay hamis vagy igazi barátsága társasági rang volt Paul de Manerville számára, aki fölöttébb talpraesettnek képzelte magát, amiért a maga módján ő is kihasználta meghitt barátját. Valósággal a majma volt, ernyője alá bújt, csizmáit hordta, sütkérezett a sugaraiban. Amikor odaállt mellé, vagy oldalán haladt, mintha azt mondta volna: – „Ne merj megsérteni minket, valódi tigrisek vagyunk!” Néha nyeglén megkockáztatta: „Vagyok olyan jóban Henrival, hogy megtegye, ha valamit kérek tőle…” De ügyelt rá, hogy soha semmit ne kérjen. Félt tőle; lappangó félelme a többiekre is hatott, és ez hasznára vált Marsaynak. „Büszke fiú ez a Marsay – mondogatta Paul. – Haha, meglátjátok, az lesz belőle, ami akar. Nem csodálkoznám, ha egy szép napon külügyminiszterként látnám viszont. Nincs, ami ellenállna neki.” Szóval, mint Trim káplár[15]nak a csákója, neki is örök tétje volt Marsay. Kérdezzétek csak meg Marsaytól, majd meglátjátok!

Vagy: „A napokban vadásztunk, Marsay meg én, nem akart hinni nekem, erre átugrattam egy cserjén, és meg se moccantam közben a nyeregben.”

Vagy: „Nőknél voltunk, Marsay meg én, és szavamra mondom, olyan voltam…”

Paul de Manerville-t nem is lehetett máshová sorolni, mint a beérkező balgák nagy, nevezetes és hatalmas családjába. Eljön az idő, amikor majd képviselő lesz belőle. Egyelőre azonban még csak igazi fiatalember sem volt. Barátja, Marsay így határozta meg: „Azt kérdezed, micsoda Paul? Hogy Paul?… Hát Paul de Manerville.”

– Csodálom, kedvesem – mondta Marsaynak –, hogy itt látlak vasárnap.

– Ugyanezt akartam kérdezni tőled.

– Valami kaland?

– Valami kaland.

–Ah!

– Neked megmondhatom, anélkül hogy kompromittálnám érzelmemet. Olyan nő ugyanis, aki vasárnap a Tuileriákban sétál, arisztokratikusán szólva nem sokat ér.

– Ha! ha!

– Hallgass, vagy egy szót sem mondok többet. Túl hangosan nevetsz, még azt hiszik rólunk, hogy becsíptünk. A múlt csütörtökön itt sétáltam a Feuillantinusok[16] teraszán; eszembe se jutott semmi. De amikor a Castiglione utcai kapuhoz értem, mert ott akartam kimenni, szembetaláltam magam egy asszonnyal, helyesebben egy fiatal nővel; nem ugrott ugyan a nyakamba, de megtorpanni megtorpant, mégpedig, úgy hiszem, nem annyira szeméremből, mint inkább azzal a mély döbbenettel, mely egyszeriben megbénít, végigborzong a gerincünkön, leszalad a lábunkba, és valósággal földhöz szögez. Nemegyszer keltettem már ilyen hatást, bizonyos fajta magnetizmus ez, és rendkívül erőteljes lehet, ha az áram kölcsönös. Nem holmi hirtelen elképedés volt ez, barátom, de a lány se volt ám holmi útszéli lány! Lelki vonatkozásban szólva, arca mintha azt mondta volna: – „Itt vagy hát, eszményem, gondolataimnak, esti és hajnali álmaimnak hőse! Hogy kerülsz ide? Miért éppen ma délelőtt? Miért nem tegnap? Tessék, itt vagyok, a tiéd vagyok, et caetera[17]!” – „No – mondtam magamban –, még egy.” Szemügyre vettem hát. Ó, barátom, ami a külsejét illeti, ez az ismeretlen a legimádnivalóbban nőies teremtés, akit valaha láttam. Ez a fajta nő, akit a rómaiak úgy hívtak, hogy fulva, flava[18], tüzes nő. De ami a legjobban meglepett, amiért még most is oda vagyok, az a szeme volt: sárga szempár, akár egy tigrisé; ragyogó aranysárga, élő arany, lelkes arany; arany, mely szeret, és mindenáron az erszényünkbe kívánkozik!

– Öregem, tudom, ki az! – kiáltott föl Paul. – Néha eljár ide, ő az aranyszemű lány. Mi neveztük el így. Körülbelül huszonkét éves, akkor láttam, egy másik nővel együtt, aki ezerszer többet ér nála, mikor a Bourbonok itt voltak.

– Hallgass, Paul! Nincs olyan nő a világon, aki ezt a lányt fölülmúlja. Olyan ez, mint egy macska, amelyik a lábadhoz akar dörgölődzni; hamvas, látszólag csupa törékeny finomság, de a harmadik ujjperecén nyilván selymes szálacskák vannak, s végig az arcán fehér pihe, melynek csíkja, ha a nap rásüt, a fülénél kezdődik s valahol a nyakán vész el.

– A másik, kedves Marsaym, a másik! Fekete a szeme, sose látott könnyet, és csupa tűz; szemöldöke összeér, s arcának ez különös vadságot ad, melyet viszont meghazudtol az ajka: izzó és hűvös ajk, melyen nem marad meg a csók; arca az a barnás mór arc, melynél úgy melegszik a férfi, mint a napon; de, szavamra mondom, hasonlít hozzád…

– Ne hízelegj neki.

– S ahogy az alakja ível! Az a feszülő ív, akár egy sebes suhanásra termett kalózhajóé, mely franciás szenvedélyességgel csap le egy-egy kereskedelmi hajóra, belemar, és percek alatt elsüllyeszti.

– Ej, barátom, mit érdekel az, akit nem is láttam! – mondta Marsay. – Mióta a nőket tanulmányozom, ez az ismeretlen az első, aki szűzies keblével, lángoló és kéjes formáival álmaim női eszményképét megvalósította. Élő eredetije ő annak a tébolyult festménynek, a kiméráját[19] becéző nőnek, az antik géniusz legforróbb, legpokolibb ihletű alkotásának; szent költészet, melyet prostituáltak, akik freskókra és mozaikokra másolták; egy sereg bárgyú polgár nem lát mást e kámeában, mint óraláncra függeszthető csecsebecsét, pedig valójában maga a Nő, a gyönyörök örvénye, melyben vég nélkül hempereghetünk, olyan eszményi nő, amilyet néha Spanyolországban, Itáliában látni, de nálunk Franciaországban jóformán sosem. Nos, én másodszor is láttam ezt az aranyszemű lányt, ezt a kiméráját becéző nőt; újra láttam, itt, pénteken. Éreztem, hogy másnap megint el fog jönni, ugyanabban az időben. Nem is csalódtam. Nyomába szegődtem, anélkül, hogy észrevett volna, megfigyeltem hanyag járását, ezt a tétlen nőre valló mozgást, melyben ott sejlik a szunnyadó gyönyör. S akkor visszafordult, meglátott, újra rám feledkezett, újra megremegett, megborzongott. Csak most pillantottam meg őrzőjét, ezt a hamisítatlan spanyol dueñát, ezt a ruhába bújtatott hiénát, ezt a nőstény ördögöt, akit valami féltékeny fráter busásan megfizet, hogy a drága teremtésre vigyázzon… Nos, a dueña[20] láttára több lettem, mint szerelmes: kíváncsi lettem. Szombaton senki. És most itt vagyok, várom a lányt, akinek én vagyok a kimérája, és legfőbb vágyam, hogy ugyanoda kerüljek, ahová a festményen a szörnyeteg.

– Itt van – mondta Paul. – Mindenki utána fordul…

Az ismeretlen elpirult, meglátta Henrit, szeme fölragyogott; lehunyta a szemét, és elhaladt.

– Még azt mondod, hogy észrevesz! – tréfálkozott Paul de Manerville.

A dueña mereven, figyelmesen végigmérte a két ifjút. Mikor ismét szembetalálkoztak, az ismeretlen lány szinte súrolta Henrit, és megszorította a kezét. Majd hátrafordult, szenvedélyesen rámosolygott; de a dueña sebesen magával vonta a Castiglione utcai kapu felé. A két jó barát követte a lányt; megcsodálták pompás ívelésű nyakát, melyen erőteljes vonalak rajzával nyugodott szép feje, és frissen ugrott elő néhány hajtincs. Az aranyszemű lánynak formás, keskeny, szépen ívelt lába volt; elgyönyörködhetett benne az ínyenc képzelet. De elegáns cipőt is hordott, és rövid szoknyát. Menet közben vissza-visszanézett Henrira, szemlátomást kelletlenül követte a vénasszonyt, akinek, úgy látszott, egyszerre úrnője is, meg rabja is: elverni elverhette, de nem küldhette el. Mindez nyilvánvaló volt. A két jó barát megállt a kerítésnél. Két libériás inas lebocsátotta egy igényes ízlésű, címeres kis batár hágcsóját. Elsőnek az aranyszemű lány szállt be, s oda ült, ahol majd jól láthatják, ha a batár megfordul: kezét az ajtóra tette, és zsebkendőjét lengette, úgy, hogy a dueña mit sem vett észre; nem törődött vele, mit mondhatnak a kíváncsiak, és lengő zsebkendője ország-világ előtt azt üzente Henrinak: „Kövessen…”

– Láttál már valaha szebben integetni valakit? – kérdezte Henri Paul de Manerville-től.

Megpillantott egy fiákért, mely utasokat hozott, s épp indulóban volt visszafelé; intett a kocsisnak, hogy várjon.

– Menjen az után a kis batár után, tartsa szemmel, hová tart, melyik utcába, melyik házba, és tíz frank üti a markát. Isten veled, Paul.

A fiáker a batár nyomába szegődött. A batár a Saint-Lazare utcába hajtatott, a negyed egyik legszebb palotájába.

Marsay nem volt szeleburdi tacskó. Más fiatalember az ő helyében nem bírta volna fékezni magát, s azon nyomban tudakozódni kezdett volna a lány felől, aki oly pompásan testesítette meg a keleti költészet legragyogóbb eszméit a nőkről. Ő azonban sokkal ügyesebb volt, semhogy ilyen módon kockára tegye kalandja jövőjét; meghagyta hát a kocsisnak, hajtson tovább a Saint-Lazare utcán, és vigye haza szállására. Másnap első inasa, Laurent, ez a ravasz legény, aki legalább olyan agyafúrt volt, mint a régi vígjátékok híres Frontinja[21], abban az időben, amikor a leveleket szokták kihordani, ott ólálkodott az ismeretlen hölgy háza táján. Hogy kedvére kémkedhessek és háborítatlanul őgyeleghessen a palota körül, követte az álruhás rendőrnyomozók példáját: hirtelenében megvette egy auvergne-itől a gúnyáját, s igyekezett maga is mindenképpen auvergne-inak látszani. Mikor föltűnt a postás, aki aznap volt szolgálatban a Saint-Lazare utcában, Laurent úgy tett, mint egy hordár, aki nagy bajban van, mert elfelejtette annak a nevét, akihez szalasztották; kérdezősködni kezdett hát a postástól. A párizsi civilizáció forgatagának ez a festői alakja, akit először megtévesztett a látszat, elmondta, hogy a ház, melyben az aranyszemű lány lakik, egy spanyol grandé, Don Hijosé, San-Real őrgrófjáé. Az auvergne-i természetesen nem az őrgrófra volt kíváncsi.

– Engem a grófnőhöz küldtek – mondta.

– Az nincs itthon – felelte a postás. – Londonba továbbítják a leveleit.

– Hát nem az a fiatal nő a grófnő, aki…

– Hohó! – vágott az inas szavába a postás. – Úgy vagy te hordár, ahogy én a polkát járom.

Laurent néhány aranyat mutatott a táskás atyafinak, mire az elvigyorodott.

– Tessék, itt a nyulacskád neve – mondta, és bőr táskájából előhúzott egy levelet; londoni bélyegző volt rajta, és ez a címzés:

PAQUITA VALDEZ

kisasszonynak

PÁRIZS

Saint-Lazare utca, San-Real-palota

Nyújtott, apró betűs írás volt, nyilván női kéztől származott.

– Mit szólna egy palack chablisihoz, pár tucat osztrigára, valami jó, gombás hirtelensülttel? – kérdezte Laurent, aki mindenképpen meg akarta nyerni a postás értékes barátságát.

– Fél tízkor, szolgálat után. Hol?

– A Chaussée-d’Antin utca és a Neuve-des-Mathurins utca sarkán, a Száraz Kútban – mondta Laurent.

– Ide figyeljen, barátom – mondta a postás, amikor e találkozás után egy órával letelepedett az inas mellé –, fene nagy fába vágja a fejszéjét a maga gazdája, ha beleszeretett ebbe a lányba! Nem hiszem, hogy akár maga is befurakodhatnék hozzá. Tíz éve vagyok postás Párizsban, sokféle kaput láttam már, de mondhatom, és ebben egyetlen kollégám rám nem cáfolhat: nincs még egy olyan titokzatos, amilyen a San-Real úré. Senki nem léphet be a házba, hacsak valami jelszóra nem; és figyelje meg, hogy áll ez a ház, egyik felén udvar, másik felén kert: csakhogy a többi házzal kapcsolata ne lehessen. Portása egy vén spanyol, egy árva francia igét ki nem ejt soha a száján; de úgy megmustrálja az embert, hogy Vidocq[22] rendőrfőnök se különben, mintha azt vizsgálná, nem tolvaj-e. És ha ezt az első cerberust becsapná valami szerelmes vagy tolvaj, vagy tisztesség ne essék szólván, kelmed, nohát akkor az első teremben, egy üvegezett ajtón túl, egy sereg lakájba botlik, meg egy udvarmesterbe, egy vén kóklerba, aki még a portásnál is nyersebb és zsémbesebb. Ha valaki belép a nagykapun, jön az udvarmester, megvárja az oszlopok alatt, és úgy kifaggatja, mint valami cégéres bűnöst. Egyszerű postás vagyok, de velem is megesett. Azt mondta: álruhás fürgöncnek nézett, és vigyorgott a zagyvaságán. A cselédségtől meg ne várjon semmit; az tán mind néma, egy mukkot sem hallott még tőlük senki a környéken; nem tudom, mit fizethetnek nekik, hogy se a szájukat ki ne nyissák, se egy korty bort meg ne igyanak; szó ami szó, megközelíthetetlenek, vagy mert félnek, hogy lelövik őket, vagy mert kész vagyont vesztenének, ha fecsegnek. De ha a gazdája annyira szereti Paquita Valdez kisasszonyt, hogy ezt a sok akadályt mind legyőzi, még mindig van egy, amivel sosem bírhat: doña Concha Marialva, a dueña; az mindig vele van, s inkább a szoknyája alá dugná, mintsem hogy tágítson mellőle. Mintha csak összevarrták volna őket.

– Amit maga mond, tisztelt postás uram – mondta Laurent, miután kortyolt egyet a borból –, csak megerősíti, amit az imént hallottam. Szavamra, már-már azt hittem, ugratnak. A szemközti gyümölcsárus elmesélte, hogy éjszakára kutyákat engednek szabadon a kertben; ételüket póznákra függesztik, úgy, hogy ne érhessék el. Ha valaki netán bejutna a kertbe, ezek az átkozott ebek azt képzelnék róla, a zabáinivalójukat irigyli, és ízekre szaggatnák. Igaz, mondhatja erre, de koncot is lehet vetni nekik; csakhogy úgy látszik, idomították őket, hogy csak a házmestertől fogadjanak el ételt.

– Úgy bizony – jegyezte meg a postás –, pontosan tudom Nucingen báró úr portásától; a Nucingen-ház fölfelé menet szomszédos a San-Real-palota kertjével.

– Jól van, a gazdám ismeri a bárót – mondta Laurent. – Tudja, milyen ember az én gazdám? – pislantott a postásra. — Csupa büszkeség, és ha egyszer a fejébe venné, hogy egy császárnőnek csókolja meg a talpát, hát a császárnő se térhetne ki az útjából. Ha úgy adódnék, hogy szüksége volna magára, amit szívből kívánok, mert bőkezű ember, számíthatunk a szolgálatára?

– Ej, Laurent úr, Vértse vagyok; pontosan úgy írják a nevemet, mint a vércsének. Vér-tse. Tse. Vértse.

– Pontosan – mondta Laurent.

– A Trois-Fréres utcában lakom, a tizenegyben, az ötödiken – magyarázta Vértse. – Feleségem van, négy gyermekem. Nem tudom, mit akar tőlem, de ha nem ellenkezik a lelkiismeretemmel meg a hivatali kötelességemmel, hiszen érti, rendelkezzék velem.

– Derék ember! – mondta neki Laurent, és kezet szorított vele.

– Paquita Valdez nyilván a szerelmese Ferdinánd király barátjának, San-Real őrgrófnak. Csak egy nyolcvanesztendős vén spanyol csontváz képes ilyen óvintézkedésekre – mondta Henri, amikor inasa beszámolt neki kutatásai eredményéről.

– Uram – mondta Laurent –, abba a házba senki nem juthat be, hacsak nem léggömbön.

– Ostoba! Miért kell bejutni a házba ahhoz, hogy Paquitát megkapjam, ha egyszer Paquita kijárhat a házból?

– És a dueña, uram?

– Majd eltesszük pár napra láb alól a dueñádat.

– No, akkor Paquita a miénk! – dörzsölte a kezét Laurent.

– Bolond! – szólt rá Henri. – Nyakadba varrom azt a Conchát, ha így mersz beszélni egy nőről, aki még nem volt az enyém! Inkább azon járjon az eszed, hogy öltöztess, elmegyek hazulról.

Henri egy percre vidám tűnődésbe merült. Állapítsuk meg a nők dicséretére: eddig akit megkívánt, azt mind megkapta. Mit is kellene gondolnunk az olyan nőről, akinek nincs szeretője, mégis ellent tudott volna állni egy fiatalembernek, aki olyan fegyverekkel rendelkezik, mint a test szelleme: a szépség, a lélek bája: a szellem, meg a két valódi hatalom: a lelkierő és a vagyon? De Marsay túl könnyen győzött, tehát menthetetlenül rá kellett unnia győzelmeire; mintegy két éve valóban erősen unatkozott is. Lemerült a gyönyörök mélyére, de több homokot hozott föl, mint gyönyört. Így aztán, mint a teljhatalmú uralkodók, oda jutott, hogy a véletlenhez valami akadályért könyörgött, amit legyőzhetne, valami kalandért, melyben kibonthatná tétlenül ernyedő testi-lelki erejét. Paquita Valdezban csodálatos egységbe forrva láthatta mindazt a tökéletességet, amit eddig csak részletekben élvezett, mégsem volt benne jóformán semmi szenvedély a lány iránt.

Folytonos jóllakottság fonnyasztotta el szívében a szerelem érzését. Mint a véneknek és a kiélteknek, már neki is csak különleges ötletei, ártalmas kívánságai voltak, olyan szeszélyei, melyek után, ha kielégítette őket, semmiféle jó emlék nem maradt a szívében. A fiatalemberek legszebb érzelme a szerelem, virágba borítja a lélek életét, erőteljes sugárzásával gyönyörű sugalmakat kelt, és hatalmas gondolatokat sarjaszt: minden kezdetnek különös varázsa van. Férfiaknál a szerelem szenvedéllyé válik, és hevessége visszaélésekre vezet. Véneknél bűnné fajul: a tehetetlenség fajtalanságra visz. Henri egyszerre volt vén is, férfi is, ifjú is. Mint Lovelace-nek, neki is egy Clarisse Harlowe[23]-ra lett volna szüksége ahhoz, hogy újra igazi szerelmet érezzen. E föllelhetetlen drágagyöngy mágikus ragyogása híján már nem volt képes másra, mint párizsias hiúság fölcsiholta szenvedélyre, egy-egy fogadásra magamagával, hogy ezt vagy azt a nőt a romlottság ilyen vagy olyan fokáig zülleszti, vagy egy-egy kíváncsiságának hízelgő kalandra. Inasának, Laurent-nak a beszámolója roppant értéket kölcsönzött szemében az aranyszemű lánynak. Most erről volt szó: megvívni valamilyen titkos ellenséggel, aki minden bizonnyal éppolyan veszedelmes, mint amilyen ügyes; s ahhoz, hogy győzzön, Henrinak minden erejét latba kellett vetnie. Az időtlenül régi és örökké új komédia várta, melynek személyei a vénember, a fiatal lány meg a szerelmes: Don Hijos, Paquita, Marsay. Laurent fölért Figaróval, viszont a dueña megkörnyékezhetetlennek látszott. Az élő színdarabot tehát a véletlen szorosabban bonyolította, mint a drámaíró valaha is a maga művét. De hát nem lángész-e a véletlen?

„Ésszel kell játszanom” – mondta magában Henri.

– No, hol tartunk? – toppant be hozzá Paul de Manerville. –Azért jöttem, hogy együtt ebédeljünk.

– Jól van”– felelte Henri. – Nem haragszol, ha előtted öltözködöm?

– Ugyan, kérlek!

– Annyi mindent veszünk át mostanában az angoloktól, hogy a végén még mi is olyan álszentek és szemérmeskedők leszünk, mint ők – mondta Henri.

Laurent annyi szerszámot, annyi holmit, annyi csinos apróságot hurcolt gazdája elé, hogy Paul nem állhatta meg szó nélkül.

– Hiszen így legalább két óráig tart!

– Nem – felelte Henri. – Kettő és félig.

– Nos, ha már így egymás közt vagyunk, és mindent megmondhatunk egymásnak, áruld el nekem, hogy felsőbbrendű ember létedre, mert az vagy, felsőbbrendű ember, miért viszed túlzásba ezt a furcsa nyegleséget, ami nyilván nem természeted? Miért töltesz két és fél órát azzal, hogy piperézkedel, mikor az ember negyedóra alatt megfürdik, pár perc alatt megfésülködik és felöltözködik? Nos, halljuk, mi a módszered?

– Nagyon közel kell állnod a szívemhez, lurkó, hogy ilyen magvas gondolatokat az orrodra kössek – felelte a fiatalember, aki épp a lábát keféltette angol szappanhabos puha kefével.

– De hiszen tiszta szívből ragaszkodom hozzád – mondta Paul de Manerville –, s éppen így szeretlek: hogy felsőbbrendű vagy nálam…

– Megfigyelhetted, ha egyáltalán képes vagy ilyen természetű megfigyelésekre, hogy a nők buknak a nyeglékre – mondta Marsay, és Paul nyilatkozatára csupán egy futó pillantással válaszolt. – Tudod, miért buknak a nők a nyeglékre? Azért, barátom, mert csak a nyeglék ápolják magukat. Márpedig gondosan ápolni magunkat, nem annyit jelent-e, mint a más javát ápolni magunkban? A nőknek éppen az a férfi kell, aki nem önmagáé. A szerelem született tolvaj. Arról nem is beszélek, mennyire bolondulnak a túlzott tisztaságért. Láttál már olyan nőt, aki egy piszokfészekért lángolt volna, bármilyen kiváló ember is egyébként? Ha netán előfordult, ezt az esetet úgy kell nyilvántartanunk, mint az állapotos nők megkívánásait, mint olyan szeszélyt, ami mindenkinek megfordulhat a fejében. Én viszont nem egy kitűnő embert láttam már, aki hoppon maradt, mert gondozatlan volt. A nyegle, aki saját magával törődik, mivel törődik? – egy sereg csacsisággal, egy sereg aprósággal. És mi a nő? Apróság, csacsiságok együttese. Két elejtett szóval akár négy óráig is dolgoztathatod. Nos, a nő biztos benne, hogy a nyegle törődni fog vele, mert nem töpreng nagy dolgokon. Az sosem fogja faképnél hagyni dicsősége, becsvágyai, a politika vagy a művészet kedvéért, ezekért a tekintélyes közszajhákért, akikben a nő legfőbb vetélytársait látja. Aztán meg a nyeglében van bátorság hozzá, hogy a nő tetszéséért akár nevetségessé is tegye magát, a nő szíve pedig csupa hála az olyan férfi iránt, aki szerelemből lett nevetség tárgya. Végül pedig, a nyegle csak akkor lehet nyegle, ha értelme van a nyegleségének. S ezt a rangot a nők adják meg nekünk. A nyegle a szerelem ezredese, övé a világ, egész asszonyezrednek parancsol. Édes öregem, Párizsban mindenki mindent tud, itt nem lehet az ember gratis nyegle. Te akarod a nyeglét játszani, mikor megvan a magad egyetlen nője, és talán igazad is van, hogy csak egy nőt tartasz? Egyszeriben nemhogy nevetségessé válnál, de véged volna. Két lábon járó előítéletté válnál, menthetetlenül arra kárhoztatva, hogy folyton ugyanazt csináld. Neved egyértelművé válnék az ostobasággal, ahogy Lafayette[24] egyértelmű Amerikával, Talleyrand[25] a diplomáciával, Désaugiers[26] a dallal, Ségur[27] a románccal. Mihelyt kilépnek a műfajukból, senki sem hisz többé annak az értékében, amit csinálnak, így van ez nálunk Franciaországban; mindig fölényesen igazságtalanok vagyunk. Talleyrand talán pénzügyi kapacitás, Lafayette talán zsarnok, Désaugiers talán született tisztviselő. Jövőre negyven nőd lenne, és a világ egyetlenegyet sem hinne el közülük. Így hát a nyegleség, kedves Paul barátom, a nők népén nyert vitathatatlan hatalmunk jele. Ha egy férfinak több nője van, azt úgy tartják számon, mint akinek felsőbbrendű képességei vannak; akkor aztán áll a verseny érte, a szerencsétlenért. De mit gondolsz, az is valami ám, ha fölényesen beléphetünk egy-egy szalonba, fölülről nézhetünk végig a társaságon, végiglornyonozhatjuk, s akár a legnagyszerűbb embert is semmibe vehetjük, ha nem elég divatos a mellénye. Vigyázz, Laurent, fáj! Paul, villásreggeli után kimegyünk a Tuileriákba, megnézzük azt az imádnivaló aranyszemű lányt.

A pompás lakoma után a két fiatalember föl-alá sétált a Feuillantinusok teraszán és a Tuileriák fasorában, de nyomát sem látták sehol a pompás Paquita Valdeznak, pedig ott nyüzsgött a kedvéért Párizs ötven legelegánsabb fiatalembere, mind illatosan, kicsípve, villogó csizmában, fölsarkantyúzva, lovaglópálcát suhogtatva, járkálva, csevegve, kacagva, és egymást kölcsönösen a pokol fenekére kívánva.

– Fehér mise – mondta Henri. – De fölséges ötletem támadt! Ez a lány leveleket kap Londonból; meg kell vesztegetni vagy le kell itatni a postást, fölbontani egy levelet, természetesen elolvasni, kis szerelmes levélkét csúsztatni a borítékba, és újra leragasztani. A vén zsarnok, crudel tiranno[28] kétségkívül jól ismeri a londoni levelezőt, és nem gyanakszik benne.

Másnap Marsay megint ott sétált a Feuillantinusok teraszán a napon; találkozott Paquita Valdezzal, s a szenvedély máris még szebbé tette szemében a lányt. Komolyan belebolondult a tekintetébe: sugara mintha egynemű lett volna a napsugárral, és lángjában csupa kéj testének minden tüze benne égett. Marsay izzott a vágytól, hogy amikor szembekerülnek, súrolhassa az elragadó fiatal teremtés szoknyáját; kísérletei azonban kudarcot vallottak. Ahogy egyszer megelőzte Paquitát meg a dueñát, hogy az aranyszemű lány mellé juthasson, mikor visszafordult, hirtelen türelmetlenséggel Paquita is meggyorsította lépteit, és Marsay érezte, amint sietve és sokat jelentő szenvedélyességgel megszorítja a kezét; mintha villamos szikra ütötte volna meg. Szívéből egyszerre föláradt az ifjúság minden megindultsága. Mikor a szerelmesek egymásra pillantottak, Paquita mintha szégyenkezett volna; lesütötte szemét, nehogy Henriéval találkozzék, de tekintete közben végigsuhant Henri alakján és lábán, mintegy szemügyre véve azt, akit a Forradalom előtti időkben legyőzőjüknek neveztek a nők.

„Ha törik, ha szakad, ez a lány a szeretőm lesz” – mondta magában Henri.

Ahogy utána ment, a terasz végében, a XV. Lajos tér felé megpillantotta a vén San-Real őrgrófot: ott sétált inasa karjára támaszkodva, a köszvényesek és bélpangásosak jellegzetesen óvatos lépteivel. Doña Concha gyanakodott Henrira, úgy intézte hát a dolgot, hogy Paquitát közre vegyék az aggastyánnal.

– Ó, te! – dünnyögte Marsay, és megvető pillantást vetett a dueñára. – Ha semmiképpen sem adod meg magad, majd elaltatunk egy kis ópiummal. Olvastam én a mitológiát, ismerem én Árgus történetét!

Mielőtt kocsiba szállt, az aranyszemű lány néhány pillantást váltott szerelmesével; jelentésük csöppet sem volt kétes, és Henriban elragadtatást keltettek; a dueña azonban elcsípte az egyiket, élénken mondott valamit Paquitának, s a lány kétségbeesetten vetette magát az ülésre. S akkor néhány napig nem mutatkozott a Tuileriákban. Laurent gazdája megbízásából ott ólálkodott a palota körül, és megtudta a szomszédoktól, hogy sem a két nő, sem az öreg őrgróf nem lépett ki a házból azóta, hogy a dueña észrevette a titkos pillantást, melyet a gondjaira bízott ifjú lány váltott Henrival. Máris eltépték hát a két szerelmest összekapcsoló vékonyka szálat.

Pár nap elteltével – hogyan, hogyan nem, senki sem tudhatta – Marsay elérte célját: szert tett ugyanolyan pecsétnyomóra és ugyanolyan viaszra, amilyennel a Londonból Valdez kisasszony címére érkező leveleket pecsételték le, ugyanolyan papírra, amilyet a londoni levelező használt, továbbá minden szükséges szerszámra és bélyegzőre, mellyel rányomhatta a borítékra az angol és francia posta bélyegeit. A következő levelet írta, ügyelve rá, hogy mindenképpen olyannak tessék, mintha Londonból küldték volna:

Kedves Paquita, meg sem kísérlem szavakkal ecsetelni, milyen szenvedélyt keltett bennem. Ha olyan boldog lehetek, hogy osztozik érzelmeimben, tudomására hozom, hogy módot találtam a kegyeddel való levelezésre. Nevem Adolphe de Gouges, az Université utca 54-ben lakom. Ha oly szigorúan ellenőrzik, hogy nem írhat nekem, és ha nincs papírja és tolla: hallgatásából tudni fogom. Tehát, ha holnap reggel nyolctól este tízig nem dob át levelet kertjük falán Nucingen báróék kertjébe, ahol egész nap várni fogják, egy megbízható emberem másnap reggel tízkor kötélre kötve két kis üveget juttat be önhöz a falon át. Sétáljon ott ebben az időben; az egyik üvegcsében ópium lesz, azzal elaltathatja Árgusát, elég, ha hat cseppet ad neki. A másikban tinta lesz. A tintásüveg szögletes, a másik sima. Mindkettő elég lapos, elrejtheti őket a fűzője alatt. Már abból is láthatja, mennyire szeretem, amit eddig tettem azért, hogy levelezhessünk egymással. De ha még kételkednék szerelmemben, kijelentem, hogy az életemet odaadnám érte, ha egy órára találkozhatnánk.

„Ezt mindig elhiszik, szegénykék – mondta magában Marsay. – De igazuk van. Mit szólnánk az olyan nőhöz, akit nem szédítene meg egy szerelmes levél, ilyen meggyőző körülmények kíséretében?”

Ezt a levelet Vértse mester, a postás kézbesítette másnap reggel nyolckor a San-Real-palota portásának.

Hogy közelebb legyen a harcmezőhöz, Marsay Paulnál villásreggelizett, aki a Pépiniére utcában lakott. Kettőkor, mikor a jó barátok nagy nevetve éppen egy fiatalember tönkremeneteléről beszélgettek, aki megfelelő anyagi fedezet nélkül akart elegáns életet élni, s azt latolgatták, hogyan fejezi be pályafutását, megjelent Henri kocsisa; addig kereste gazdáját, míg Paulnál végre megtalálta, s egy titokzatos alakot hozott magával, aki okvetlenül magával Henrival akart beszélni. Egy mulatt volt; Talma[29], ha véletlenül találkoznak, bizonyára róla mintázta volna Othellóját. Soha afrikai jobban ki nem fejezte a bosszúban való nagyságot, a gyanú hirtelen lobbanását, a gyors tettrekészséget, a mór erejét és gyermeki megfontolatlanságát. Fekete szeme merev volt, mint egy ragadozó madáré, és mint a karvalynak, kékes, pillátlan hártya borult fölé. Szűk, nyomott homloka fenyegetőleg hatott. Látszott rajta: egyetlen gondolat igázza le. Ideges karja mintha nem is hozzá tartozott volna. Mögötte egy férfi állt, akit a Grönland haván didergőktől az Új-Anglia földjén izzadókig minden képzelet könnyen maga elé rajzolhat e szavakból: szerencsétlen flótás volt. Ebből mindenki a maga hazájának sajátos eszméi szerint fogja elképzelni, fölidézni. De ki jeleníti meg elképesztően fehér, ráncos, vörhenyes arcát, hosszú szakállát? ki látja meg feslett sárga nyakkendőjét, zsíros ingnyakát, ütött-kopott kalapját, zöldesre nyűtt kabátját, szánalmas nadrágját, összement mellényét, hamis arany nyakkendőtűjét, mocskos cipőjét, melynek szalagja csupa sár? ki érti meg jelenének és múltjának roppant nyomorúságát? Ki? Csak aki párizsi. A párizsi szerencsétlen: az a szerencsétlenek szerencsétlenje, mert még örömét leli benne, hogy tudja, mennyire szerencsétlen. A mulatt mintha XI. Lajos egyik hóhéra lett volna, amint éppen akasztani készül valakit.

– Hogy kerül ide ez a két díszpinty? – kérdezte Henri.

– A mindenit! – mondta Paul. – Az egyiktől végigfut a hideg a hátamon.

Henri végignézett a szerencsétlen flótáson

– Neked még emberségesebb képed van; ki vagy te?

A mulatt nem moccant, csak rászögezte szemét a két fiatalemberre, mint aki semmit sem ért, mégis igyekszik kitalálni valamit a mozdulatokból és az ajkak mozgásából.

– Nyilvános írnok vagyok és tolmács. A Törvényszéken lakom, és Poincet a nevem.

– Helyes. És az? – kérdezte Henri Poincet-től, a mulattra mutatva.

– Nem tudom. Valamilyen spanyol nyelvjárásban beszél, és magával cipelt, hogy szót érthessen önnel.

A mulatt előhúzta zsebéből a Paquitának írt levelet, és átnyújtotta Henrinak, Henri pedig a tűzbe dobta.

– No tessék, kezd megvilágosodni a dolog – mormolta. –Paul, kérlek, hagyj egy kicsit magunkra minket.

– Lefordítottam neki a levelet – magyarázta a tolmács, amint hármasban maradtak. – Mikor lefordítottam, elment valahová. Aztán visszajött értem, két aranyat ígért, és elhozott ide.

– Mit akarsz mondani nekem, kínai? – kérdezte Henri.

– Nem neveztem kínainak – jegyezte meg a tolmács a mulatt válaszát várva.

Végighallgatta az ismeretlent, majd így folytatta:

– Azt mondja, uram, legyen holnap este fél tizenegykor a Montmartre körúton a kávéháznál. Jön majd egy hintó, abba szálljon be; annak, aki a kocsi ajtaját kinyitja, mondja ezt: cortejo. Spanyol szó, és azt jelenti: szerelmes – tette hozzá Poincet, és szerencsét kívánva pillantott Henrira.

– Helyes.

A mulatt két aranyat akart adni a tolmácsnak, de Marsay nem hagyta, és ő fizette ki Poincet-t; közben a mulatt dünnyögött valamit.

– Mit mond?

– Figyelmeztet – felelte a szerencsétlen flótás –, hogy ha eljár a szám, megfojt. A képe után el is hiszem róla.

– Egészen biztos – jegyezte meg Henri. – Ha egyszer mondja, szavának is áll.

– Azt is hozzátette – folytatta a tolmács –, hogy aki ide küldte, kérve kéri önt, mindkettejük érdekében, legyen nagyon óvatos mindenben, különben nincs az az emberi hatalom, amely megakadályozhatná, hogy a fejük fölött függő tőr a szívükbe ne mélyedjen.

– Szóval ezt mondta! Annyi baj legyen, legalább érdekesebb lesz. Bejöhetsz, Paul! – kiáltott a barátjának.

A mulatt, aki mindvégig magnetikus figyelemmel szemlélte Paquita Valdez szerelmesét, eltávozott, és a tolmács követte.

– Végre egy valóban regényes kaland! – mondta Henri, mikor Paul visszatért a szobába. – Elégben volt részem, s most végre olyan bonyodalomra akadtam Párizsban, amely csupa nehézség, csupa komoly kockázat. Az ördögbe is, milyen vakmerővé teszi a nőket a veszély! Egyéb sem kell, csak akadályozni, zsarnokoskodni fölöttük: ezzel jogot és bátorságot adnak nekik arra, hogy egyszerre átugorják a korlátokat, melyeket csak esztendők múltán hágnának át. Kedves kis teremtés, gyerünk, ugorjál csak! Meghalni? Szegény gyerek! Tőrtől? Asszonyos képzelgés! Mind igyekszenek rendkívüliséget kölcsönözni a tréfáiknak. Különben majd lesz rá gondunk, Paquita, lesz rá gondunk, gyermekem. Az ördög vigye el, mióta tudom, hogy ez a gyönyörű lány, a természetnek ez a remeke az enyém, valahogy savát-borsát vesztette a kaland.

Hiába hetvenkedett Henri, azért mégiscsak föltámadt benne a fiatalember. Hogy szenvedés nélkül várja meg a másnapot, halmozta a gyönyöröket: kártyázott, barátaival ebédelt, vacsorázott; ivott, mint a kefekötő, evett amennyi belefért, és tíz vagy tizenkétezer frankot nyert. Hajnali kettőkor lépett ki a Rocher-de-Cancale-ból, angyali jót aludt, reggel üdén és frissen ébredt, felöltözködött, és kiment a Tuileriákba, hogy miután látta Paquitát, lovagoljon egyet: az használ az étvágynak, jobban esik az ebéd, és könnyebben eltölti az időt.

A megszabott időben a körúton volt, megpillantotta a hintót, és megadta a jelszót valakinek, aki mintha a mulatt lett volna. Az, amint a szót meghallotta, kinyitotta az ajtót, és gyorsan lebocsátotta a hágcsót. Henrit oly sebesen ragadták végig Párizson, és rajzó gondolatai közt oly kevéssé tudta megfigyelni, milyen utcákon haladnak át, hogy fogalma sem volt róla, hol állt meg a kocsi. A mulatt egy házba vezette, melynek lépcsőháza közvetlenül a kapu mellett nyílt. A lépcső sötét volt, és sötét a folyosó is, ahol várakoznia kellett, míg a mulatt ki nem nyitotta egy nyirkos, émelyítő szagú, világtalan lakás ajtaját. A gyertya, melyet vezetője az előszobában talált, csak gyér fényt vetett a szobákban; üresnek ható, rosszul bútorozott helyiségek voltak, mint olyan házakban, melyeknek lakói úton járnak. Ugyanaz az érzés támadt benne, mint mikor Anne Radcliffe[30] egyik regényét olvasta, melyben a hős egy bús, elhagyatott ház hideg, komor, lakatlan termein halad át. A mulatt végül egy szalonba nyitott be. Ócska bútoraival, divatjamúlt drapériái díszével mintha valamilyen kétes hírű hely szalonja lett volna: ugyanaz a félresikerült elegancia, ízléstelen holmiknak, pornak és mocsoknak ugyanaz a keveréke. A füstölgő kandalló hamulepte parazsa már-már kihamvadt; mellette vörös utrechti bársonnyal bevont kereveten egy rosszul öltözött öregasszony ült, fején olyasfajta turbánnal, amilyet az angol nők szoktak kitalálni maguknak, ha bizonyos életkort elértek; Kínában, ahol a művészek eszménye a szörnyűség, óriási sikere lett volna. Ez a szalon, ez a vénasszony, ez a hideg tűzhely egyszeriben megfagyaszt minden szerelmet, ha egy kis heverőn nincs ott Paquita igéző pongyolában, szabadon szórva szeme lángját és aranyát, szabadon mutatva maga alá húzott lábát, sugárzó szabadsággal minden mozdulatában. Ez az első találkozás olyan volt, mint általában az első találkozások szoktak lenni a szenvedélyes szerelmesek közt, ha hirtelen tűnt el köztük a távolság, és izzón kívánják, bár még nem is ismerik egymást. Lehetetlen, hogy ilyen helyzetben ne támadjon némi zavar, míg a feszélyezettség föl nem oldódik, és a lelkek egybe nem hangolódnak. Ha a férfit a vágy vakmerővé teszi, és arra készteti, hogy semmivel ne törődjék, szerelmese, hacsak nőiségéről le nem tesz, bármekkora is a szerelme, megrémül tőle, hogy ilyen hamar célhoz ért, és oda kell adnia magát; sok nő számára annyi ez, mint szakadékba ugrani, melynek mélyén nem tudni, mi vár rá. Ilyenkor a nő akaratlan hidegsége ellentétben áll bevallott szenvedélyével, és szükségszerűen visszahat a leglángolóbb szerelmesre is. Az effajta gondolatok sokszor ködként lebegnek a lélek körül, és múló betegségfélét váltanak ki benne. Az édes utazásban, melyre két szerető szív indul a szerelem szépséges tájain, olyanok ezek a pillanatok, mint egy kopár síkság, melyen át kell kelni; nincs rajta növényzet, s hol nyirkos, hol meg forró, sivatag homokja mocsarakkal változik, de ez visz azokba a rózsaligetekbe, ahol a zsenge pázsit szőnyegén a szerelem és a szerelmet kísérő örömök virulnak. Bármilyen szellemes is egy-egy férfi, ilyenkor néha csak bárgyú vigyorral tud mindenre válaszolni, mert lelke szinte összezsugorodik vágyai jeges szorításában. Egyáltalán nem lehetetlen, hogy ketten, akik jóformán szépek, szellemesek és szenvedélyesek, eleinte csak együgyű közhelyekről beszélgetnek, míg csak a véletlen, egy elejtett szó, egy megrebbenő tekintet, egy kicsapó szikra révén rá nem találnak a boldogító átmenetre, mely rávezeti őket a virágos ösvényre, ahol már nem is járunk, hanem mintha vinnének minket, és soha el nem ejtenének. Ez a lelkiállapot mindig a szenvedélyek hevességével arányos. Akik lagymatagul szeretik egymást, semmi ilyesmit nem éreznek. A tiszta égbolt izzása is olyasféleképpen hat, mint ez a válság. Első pillantásra úgy látszik, mintha párafátyol fedné a természetet, az ég mintha fekete volna, a heves fény homálynak tetszik. Henri és a spanyol lány találkozásában két egyforma erejű indulat találkozott, s talán a lelki világban is érvényes a statikának az a törvénye, mely szerint az azonos erők megsemmisítik egymást. A vén múmia jelenléte csak még kínosabbá fokozta a pillanat zavarát. A szerelem mindentől elijed, mindenen földerül, számára mindennek értelme van, mindenben kedvező vagy baljós előjelet lát. Ez az agg banya úgy hatott itt, mint kalandjuk egyik lehetséges megoldása, s mintegy azt az iszonyatos halfarkat példázta, mellyel a jelképező görög géniusz a kimérákat és sziréneket ábrázolta; pedig a keblük ezeknek is éppoly elbűvölő, és éppoly csalékony, mint kezdetben a szenvedélyek. Henrit mindez meglepte, bár, ha nem is holmi rettenthetetlen szellem (ami mindig gúnyos minősítés), mindenesetre rendkívüli képességű ember volt, olyan nagy, amilyen csak hit nélkül lehet valaki. Egyébként a legerősebb emberek természetszerűen a legfogékonyabbak, tehát a legbabonásabbak is, ha ugyan babonának nevezhetjük azt az ösztönös előítéletet, ami voltaképpen nem más, mint a mások előtt rejtve maradó, de számukra kitapintható okok eredményének megpillantása.

A spanyol lány kihasználta a férfi pillanatnyi kábulatát, és átadta magát a határtalan imádat extázisának, mely olyankor ragadja el a nők szívét, ha valóban szeretnek, és váratlanul szemközt találják magukat reménytelenül áhított halványukkal. Szeme csupa öröm, csupa boldogság volt, és szikrák pattantak belőle. Mintha varázslat kerítette volna hatalmába, s ő félelem nélkül ittasodott meg a rég sóvárgott boldogságtól. Henri oly csodálatosan szépnek látta, hogy egyszeriben eltűnt előle a rongyok, a vénség, az elnyűtt vörös kárpitok és karosszékek előtt heverő zöld gyékények rémlátomása, a piszkos piros kőpadló, az egész gyarló és szánalmas fényűzés. A szalon fénybe borult; már csak valami felhőn át látta a félelmes hárpiát, ahogy némán, mereven kuporog rőt kanapéján, sárga szemében azzal a szolgai kifejezéssel, melyet a balsors sugall; de lehet, hogy valamilyen bűn okozza, mely rabságában tart, akár egy zsarnok, aki önkénye ostorozásával állattá aljasít. Szeme hidegen csillogott, mint ketrecbe zárt tigrisé, mely tudja, hogy tehetetlen, és kénytelen lenyelni pusztításra ingerlő vágyait.

– Ki ez a nő? – kérdezte Henri Paquitától.

De Paquita nem felelt; egy mozdulattal jelezte, hogy nem ért franciául, és megkérdezte Henrit, beszél-e angolul. Marsay megismételte angolul a kérdést.

– Az egyetlen nő, akiben bízhatom, noha már eladott – felelte Paquita nyugodtan. – Az anyám, kedves Adolphe; rabszolga, Georgiában vásárolták ritka szépségéért, de mára nem sok maradt belőle. Csak az anyanyelvén ért.

Henri egyszerre földerült, amint váratlanul megértette e nő megaláztatását, s azt, miért akarja mindenáron kitalálni a kettejük mozdulataiból, mi történik köztük.

– Paquita – mondta –, mikor leszünk szabadok?

– Soha – felelte szomorúan a lány. – És csak kevés napunk van.

Lesütötte szemét, kezére nézett, jobbjával a bal ujjait számlálta; Henri sosem látott még ilyen gyönyörű kezet.

– Egy, kettő, három… Tizenkettőig számolt.

– Igen – mondta. – Tizenkét napunk van.

– Aztán?

– Aztán – ismételte a lány magába roskadva, mintha hóhér bárdja alá hajtaná fejét, s mintha máris megölte volna a félelem, megfosztva őt attól a nagyszerű energiától, melyet mintha csak azért kapott volna a természettől, hogy fokozza vele a gyönyöröket, és a legdurvább örömöket is határtalan költészetté varázsolja. – Aztán… – ismételte. Tekintete megmerevedett; mintha valamilyen távoli, fenyegető dolgot szemlélt volna. – Nem tudom – mondta.

„Ez a lány őrült” – gondolta Henri, s ő maga is különös tűnődésekbe merült.

Paquitát mintha nem ő foglalkoztatta volna, hanem valami más; úgy hatott, mintha egyszerre gyötörné lelkifurdalás is, szenvedély is. Talán egy másik szerelem is élt a szívében, és hol elfelejtette, hol visszaemlékezett rá. Henrit egyszerre száz meg száz ellentétes gondolat rohanta meg. Rejtély lett számára a lány; de ahogy a sokat élt férfi értő figyelmével szemügyre vette, új gyönyörökre éhesen, mint a napkeleti király, aki azt kívánta, teremtsenek neki valami újfajta kéjt (szörnyű szomjúság ez, mely a nagy lelkeket emészti): Henri fölismerte Paquitában a legpompásabb szerkezetet, amit csak a természet a szerelemre alkothatott. A játék, melyet a gépezet ígért, függetlenül a lélektől, Marsayn kívül bárki más férfit megrémített volna; őt azonban elkápráztatta a várható örömök e gazdag aratása, a boldogságnak az a folytonos változatossága, amire minden férfi vágyik, és ami becsvágya minden szerelmes nőnek is. Megtébolyította ez a tapinthatóvá lett, s egy földi teremtmény végletes gyönyöreibe alászállt végtelenség. Mindezt tisztábban látta a lányban, mint valaha is; hiszen Paquita készségesen hagyta, hogy nézze, és boldogan élvezte csodálatát. Marsay bámulata valami titkos, veszett indulattá forrt föl; leplezetlenül el is árulta ezt egy tekintettel, melyet a spanyol lány nyomban megértett, mintha már hozzászokott volna, hogy ilyen pillantásokat lövellnek felé.

– Ha nem leszel egyedül csak az enyém, megöllek! – kiáltott föl a férfi.

Paquita e szavak hallatára tenyerébe rejtette arcát, és naivan följajdult:

– Szűzanyám, mibe keveredtem!

Fölállt, a vörös kerevetre borult, fejét az anyja keblét takaró rongyokba temette, és sírt. Az öregasszony meg se rezdült, semmiféle érzelmet nem nyilvánított; mélységesen megvolt benne a vad népeknek az a komolysága, az a szoborszerű szenvtelensége, amelyen mindenféle megfigyelés kicsorbul. Szerette a lányát? Nem szerette? Semmi válasz. Az álarc alatt ott rejlett minden emberi érzelem, minden jó és minden rossz; ez a teremtés mindenre képes lehetett. A szép fürtökről, melyek mint valami vállkendő borították be lányát, tekintete lassan Henri arcára siklott, s elmondhatatlan kíváncsisággal állapodott meg rajta. Mintha azt kérdezte volna, milyen varázslat hozta ide, s a természet milyen szeszélye tett ilyen elbűvölővé egy férfit.

„A bolondját járatják velem” – gondolta Henri.

Ebben a pillanatban Paquita fölemelte fejét, és rátekintett; lélekig hatnak, lelket égetnek az ilyen pillantások. A férfi olyan szépnek találta, hogy megfogadta magában: mindenáron birtokába keríti ezt a kincset érő szépséget.

— Paquitám, légy az enyém!

— Meg akarsz ölni? – kérdezte a lány félénken, pihegve, szorongva, de közben mintha valami megmagyarázhatatlan erő vonzotta volna a férfihoz.

— Én akarnálak megölni? – mondta Marsay mosolyogva. Paquita riadtan fölkiáltott, mondott valamit az öregasszonynak, az parancsolólag megfogta Henri meg a lánya kezét, sokáig nézte őket, aztán elengedte a kezüket, és döbbenetes jelentőséggel megcsóválta a fejét.

– Légy az enyém még ma este, most, azonnal, gyere velem, ne hagyj el, akarom, Paquita! Szeretsz? Gyere!

Egyetlen szempillantásban ezer őrültséget suttogott a lánynak, sebesen, mint a zuhatag, mely szikláról sziklára veti magát, és száz meg száz változatban ugyanazt a dallamot ismétli.

– Ugyanaz a hang! – mondta Paquita szomorúan, úgyhogy Marsay nem érthette. – És… ugyanaz a tűz – tette hozzá.

– Jó, hát igen! – mondta leírhatatlanul szenvedélyes odaadással. – Igen, de nem ma este. Ma este, Adolphe, túl kevés ópiumot adtam a Conchának; fölébredhet, és akkor végem. Mindenki azt hiszi ebben a pillanatban otthon, hogy a szobámban vagyok és alszom. Két nap múlva légy ismét ugyanazon a helyen, mondd ugyanazt a szót ugyanannak az embernek. Ez az ember a nevelőapám; Christemio imád engem, és inkább kínhalált halna értem, mint hogy akár csak egyeden szót is ejtsen ellenem. Isten veled – mondta, átkarolta Henrit, és úgy fonódott rá, akár a kígyó.

Egyszerre szorította mindenfelől, fejét fejéhez nyomta, ajkát nyújtotta neki, és megcsókolta, úgy, hogy mindketten beleszédültek, és Marsay azt hitte, megnyílik alatta a föld.

– Most menj! – mondta Paquita, és hangja elárulta, mennyire nem ura önmagának. Mégis átölelve tartotta, és miközben egyre azt kiáltozta: – Menj! Menj! – lassan vonta magával a lépcsőházig.

Ott a mulatt, akinek fehér szemében tűz lobbant Paquita láttára, átvette bálványa kezéből a gyertyát, és kivezette Henrit az utcára. A gyertyát a kapubolt alatt hagyta, kinyitotta a hintó ajtaját, beültette Henrit, és csodálatos gyorsasággal visszavitte az Italiens körútra. Mintha a pokol tüze hajtotta volna a lovakat.

Marsay mintha álmot élt volna át, de olyan álmot, mely elenyészik ugyan, de természetfölötti gyönyörűség érzését hagyja maga után a lélekben, hogy aztán egész további életében azt kergesse az ember. Egyetlen csók elég volt. Soha szerelmesek nem találkoztak még illendőbben, tisztábban, sőt talán hidegebben, minden részletében borzalmasabb helyen, iszonyatosabb istenség előtt; mert Paquita anyja úgy maradt meg Henri emlékezetében, mint egy pokoli, kuporgó, hullaszerű, bűnös, barbárul kegyeden lény, aminőt még sem a festők, sem a költők képzelete nem talált ki. És valójában soha szerelmesek találkozója jobban föl nem csigázta az érzékeit, nem leplezett le merészebb vágyakat, nem zúdította ki jobban központjából a szerelmet, hogy beburkolja őket sűrű légkörébe. Egyszerre volt ez komor, titokzatos, édes, gyöngéd, kényszerű és áradó; egyszerre volt vegyüléke szörnyűnek és mennyeinek, paradicsomnak és pokolnak; Marsay szinte megrészegült tőle. Magánkívül volt, de ugyanakkor volt benne annyi nagyság is, hogy ellent tudjon állni a gyönyör részegségének.

Hogy megérthessük, miért viselkedett úgy történetünk végén, ahogyan viselkedett, el kell mondanunk, hogyan terebélyesedett ki lelke abban az életkorban, melyben a fiatalemberek, nők közé kerülve, vagy túl sokat foglalkozva velük, rendszerint elsekélyesednek. Titkos körülmények találkozása folytán teljesedett ki; ezek roppant, ismeretlen hatalommal ruházták föl. Ennek a fiatalembernek hathatósabb jogar volt a kezében, mint akármelyik modern királynak, akit legkisebb szeszélyében is korlátoznak a törvények. Marsay a keleti despoták korlátlan hatalmával rendelkezett. De ezt a hatalmat, melyet Ázsia barbárjai oly ostobán gyakorolnak, megsokszorozta az európai eszesség, a francia szellem, az értelmi képességek legszélesebbike. Henri élvezetei és hiúsága érdekében azt tehette, amit csak akart. Láthatatlan hatóereje a társadalmi világra valódi, de titkos, dagályosság nélküli, magába mélyedő méltóságot adott neki. Önmagáról nem úgy vélekedett, ahogyan egy XIV. Lajos tehette, hanem úgy, mint a magukat isteni eredetűnek valló kevély kalifák, fáraók, Xerxesek, mikor Istent utánozva elleplezték magukat híveik elől, abban a hiszemben, hogy puszta szempillantásukkal ölni tudnak. Anélkül, hogy bármi lelkifurdalást érezne, amiért saját ügyében bíráskodik, Marsay hidegvérűen halálra ítélte azt a férfit vagy nőt, aki komolyan megsértette. Bár néha szinte megfontolatlanul mondta ki, az ítélet visszavonhatatlan volt. Egy-egy tévedés olyasféle balszerencsének számított, mint mikor a villám agyonsújt egy boldog párizsi nőt a fiákerjában, ahelyett hogy a vén kocsisba csapna, aki a találkára viszi. Érthető, ha azok a keserű és mély élcek, melyek a fiatalember csevegését jellemezték, általában megfélemlítették az embereket; senkinek nem volt kedve belekötni. A nők rendkívül szeretik azokat, akik pasának tartják magukat, s a félelem légkörében mozognak, mintha oroszlánok és hóhérok kísérnék őket. Ezért aztán az ilyen férfiak tetteikben magabiztosak, tudatában vannak hatalmuknak, szemük csupa büszkeség, lelkük csupa oroszláni öntudat; megtestesülései annak az erőnek, melyről a nők álmodnak. Ilyen volt Marsay is.

Most boldogan gondolt jövőjére, megfiatalodott, hajlékony lett, s ahogy lefeküdt, csak a szerelemre gondolt. Ügy álmodott az aranyszemű lányról, ahogy a szenvedélyes fiatalemberek szoktak álmodni. Hajmeresztő képek voltak ezek az álmok, megfoghatatlan furcsaságok, elárasztva fénnyel, láthatatlan világokat tárva föl, de mindig fogyatékosan, mert valami közbülső fátyol megváltoztatja a látási viszonyokat. Másnap, harmadnap Marsay eltűnt; senki sem tudta, hová lett. Hatalmával csak bizonyos föltételek közt rendelkezett; s ezen a két napon, szerencséjére, csak egyszerű közkatona volt annak a démonnak a szolgálatában, akitől talizmánszerű létét kapta. Este a meghatározott időben azonban ott volt a körúton, és várta a hintót; nem kellett sokáig várnia. A mulatt odalépett hozzá, és franciául mondta neki (nyilván betanulta ezt a mondatot):

– Paquita üzeni: ha el akar jönni, bele kell egyeznie, hogy bekössem a szemét.

És Christemio fehér selyemkendőt mutatott neki.

– Nem! – jelentette ki Henri, akiben hirtelen föllázadt a mindenhatósága.

Be akart szállni; de a mulatt jelt adott, és a kocsi elindult.

– Igen! – kiáltotta Henri, tajtékozva, hogy elveszti a boldogságot, melyre úgy számított. Egyébként látta, hogy nem alkudozhatik ezzel a rabszolgával: gondolkodás nélkül engedelmeskedik az, akár egy hóhér. Egy ilyen vak eszközre sújtson le haragja?

A mulatt füttyentett, a kocsi visszatért. Henri gyorsan beszállt. A körúton már néhány bárgyú bámészkodó gyűlt egybe. Henri erős ember volt, el akart bánni a mulattal. Amint a hintó nekiiramodott, megragadta a két kezét, hogy fölé kerekedjék, meghunyászítsa őrzőjét, és szabad szemmel láthassa, hová megy. Hiábavaló próbálkozás. A mulatt szeme szikrát vetett a sötétben. Christemio fölhorkant, a düh torkába fojtotta a kiáltást, kiszabadult, vaskézzel lökte vissza Marsayt, és szinte odaszögezte a kocsi sarkába; szabad kezével háromszögletű tőrt rántott elő, s füttyentett. A kocsis meghallotta, megállt. Henri fegyvertelen volt, engednie kellett; fejét nyújtotta. Megadó mozdulata megnyugtatta Christemiót; a tisztelet és gondosság, ahogy a kendővel Henri szemét bekötötte, bizonyos hódolatról tanúskodott a férfi iránt, akit bálványa szeret. Előbb azonban bizalmatlanul megmarkolta tőrét a zsebében, és állig begombolkozott.

„Ebadta kínaija – gondolta Marsay –, képes lett volna megölni!”

A hintó újra sebesen haladt. Aki olyan jól ismerte Párizst, mint Henri, annak még mindig maradt egy tájékozódási lehetősége. Hogy megtudja, hová viszik, csak össze kellett szednie magát, és számlálnia, hány kifolyó fölött kelnek át, tehát hány utca torkolata előtt hajtanak el, amíg egyenesen mennek a körúton, így fölismerhette volna, merre térnek le, akár a Szajna, akár a Montmartre felé, és kitalálhatta volna az utca nevét vagy fekvését, ahol végül megállapodnak. De a birkózás fölizgatta, a méltóságán esett csorba földühítette, amellett bosszút is forralt magában, meg az is töprengésre késztette, miért csak ilyen aggályos óvintézkedések árán engedi magához a titokzatos lány; így aztán képtelen volt arra a vak figyelemre, amely értelme megfeszítéséhez és az emlékezés megfelelő éleslátásához kellett volna. Az út félóráig tartott. Ott, ahol a kocsi megállt, már nem volt kövezet. A mulatt meg a kocsis derékon kapták Henrit, úgy cipelték valami hordágyfélére, s azon vitték át egy kerten: érezte a virágok illatát s a lomb és a gyep sajátos szagát. Olyan mély csönd volt, hogy még a levelekről leperdülő harmatcsöppek neszét is hallotta. Fölvitték egy lépcsőn, talpra állították, kézen fogva átvezették néhány helyiségen, s ott hagyták egy szobában; a levegőben illatszer szagát érezte, lába alatt vastag szőnyeget. Egy női kéz egy díványra tuszkolta, és levette szeméről a kendőt. Henri Paquitát látta maga előtt, Paquitát női érzékisége pompájában.

A budoárnak, ahol voltak, egyik fele lágy bájú félkörívet írt le, másik fele, ellenkezőleg, négyszögű volt, ennek közepén aranyszegélyes fehér márványkandalló ragyogott. Henri egy oldalsó ajtón át került ide, melyet, az ablakkal szemközt, dús függönykárpit rejtett el. A patkó alakú részben valódi török dívány ékeskedett, vagyis egy földre vetett matrac, csakhogy olyan széles, mint egy ágy, kerülete mintegy ötven lábnyi, fehér kasmírral bevonva, rombusz alakban elhelyezett fekete és pipacsszínű selyembojtokkal. Az óriási ágy támlája pár hüvelyknyivel a rengeteg párna fölé emelkedett; ezek ízléses díszítésükkel csak még pompásabbá tették a heverőt. A falakat vörös szövetkárpit borította, erre indiai muszlint vontak olyan rovátkásan, amilyenek a korinthusi oszlopok, az anyag váltakozó domborulataival és homorulataival; fönt és lent pipacsszínű szövetszalag szegélyezte, fekete arabeszkekkel. A muszlin alatt a pipacspiros rózsaszínbe játszott; ez a szerelmes szín ismétlődött az ablak függönyein is: ott az indiai muszlint rózsaszínű tafttal párosították és fekete-piros rojtozással díszítették. A kárpiton, egymástól egyenlő távolságban hat aranyozott ezüst falikar két-két gyertyát tartott, ezek világították meg a díványt. A mennyezet, melynek közepén tompán aranyozott csillár függött, fehéren csillámlott arany párkányszegélye keretében. A szőnyeg keleti sálhoz hasonlított mintáival; perzsa rabszolgák keze szőtte, Perzsia költészetét idézte. A bútorokat is fehér kasmír fedte, fekete és pipacspiros díszítéssel. Az ingaóra, a kandeláberek: mind aranyozott márványból voltak. Az egyetlen asztalon kasmírterítő. A kecses virágtartókban százféle fajta rózsa, s fehér meg piros virágok. Egyszóval a legparányibb részlet is szerető gondról tanúskodott. Soha a gazdagság nem rejtőzött el kacérabban, hogy eleganciává nemesedjék, bájt fejezzen ki és gyönyörűségre hangoljon. Ebben a környezetben a leghidegebb szív is fölhevült volna. A kárpit aszerint váltotta színét, honnét nézték, majd egészen fehér, majd egészen rózsaszínű lett, s ez a csillámlás egybeillett azokkal a fényhatásokkal, melyek a muszlin áttetsző rovátkáin áradtak el valóságos felhőjátékkal. A lélekben van valami vonzalom a fehér szín iránt, a szerelem a vöröset élvezi, a szenvedélyeknek az arany hízeleg: az valóra bírja váltani szeszélyeiket. Megkapta itt táplálékát mindaz, ami az emberben tétova és titokzatos; minden homályos vonzódásnak ösztönös rokonszenve kielégülhetett. A színek játékának tökéletes összhangjára a lélek elmosódó, lebegő, gyönyörteljes sejtelmekkel válaszolt.

E ritka illatok párjával terhes légkörben, fehér pongyolában, mezítláb, fekete hajában narancsvirággal jelent meg Paquita Henri szeme előtt, a lány térdre ereszkedve imádta, mint e templom istenét, ahová kegyesen leereszkedett. Marsay megszokta a párizsi fényűzés tobzódásait, ez a kagyló mégis meglepte: mintha csak Venus szülőhelye lett volna. Talán mert erős ellentéttel hatott rá a sötétség, ahonnét jött, meg a fény, mely lelkét elöntötte; talán mert hirtelen összehasonlította magában ezt a jelenetet meg első találkozásukét: egyszeriben elöntötte az a gyöngéd érzés, amit az igazi költészet ad. Haragja, bosszúvágya, hiúságának sérelme mind megszűnt, amit e tündér varázsolta bájos rejtek ölén megpillantotta a teremtés remekét, ezt a gyönyörű lányt, akinek melegen árnyalt arca és lágy bőre, a kárpit vörösének visszfényétől és a szerelem valamilyen kicsapó párájától enyhén bearanyozva úgy ragyogott, mintha a fények és színek sugarait tükrözné. Mint a prédájára lecsapó sas, fölkapta Paquitát, térdére ültette, s elmondhatatlan mámorban érezte a lány ölelését, ahogy beborítja dúsan kibontakozó bájaival.

– Gyere, gyere! – suttogta.

– Beszélhetsz nyugodtan – mondta a lány. – Ezt a rejtekhelyet a szerelemnek építették. Innét semmi nesz nem szűrődik ki; itt a szeretett hang minden zenéjét, minden rezdülését híven meg akarják őrizni. Bármilyen hevesen sikoltsanak itt, odakint semmit sem hallhatnak meg belőle. Itt akár meg is ölhetnek valakit: éppoly hiába jajveszékelne, mint a sivatag kellős közepén.

– Ki az, aki ilyen jól tudja, mi a féltékenység, és mit kíván?

– Erről sose faggass engem – felelte a lány, és leírhatatlanul bájos mozdulattal kibontotta a fiatalember nyakkendőjét, nyilván, hogy lássa a nyakát.

– Ó, hogy szeretem a nyakadat! Akarsz tetszeni nekem?

A kérdés, már-már buja hangsúlyával, fölrezzentette Marsayt tűnődéséből, melybe Paquita merítette zsarnoki válaszával, mikor megtiltotta neki, hogy az idegen felől kérdezősködjék, aki mint valami árnyék lebegett fölöttük.

– És ha mégis tudni akarnám, ki uralkodik itt?

Paquita remegve nézett rá.

– Szóval nem én – mondta Marsay. Fölállt, és lefejtette magáról a lányt, aki hátrahanyatlott. – Ott, ahol vagyok, egyedül akarok lenni.

– Szörnyű! Szörnyű! – sóhajtotta rettegve a szegény rabnő.

– Minek nézel engem? Felelsz, vagy nem felelsz?

Paquita lassan fölállt, szeme könnyben úszott, az egyik ébenfa szekrényből tőrt vett elő, és olyan alázatosan nyújtotta oda Henrinak, hogy egy tigris szíve meglágyult volna tőle.

– Ajándékozz meg azzal az ünneppel, amelyet a férfiak adnak, ha szeretnek – mondta –, aztán álmomban ölj meg, mert nem felelhetek a kérdésedre. Értsd meg: meg vagyok kötve, mint rúdjához egy nyomorult állat; magam sem tudom, hogyan hidalhattam át a szakadékot, mely kettőnket elválaszt. Részegíts meg, aztán ölj meg. Ó, nem, nem – mondta kezét összetéve –, ne ölj meg, úgy szeretek élni! Olyan szép számomra az élet! Rabnő vagyok, de királynő is egyben. Becsaphatnálak szavaimmal; mondhatnám, hogy egyedül csak téged szeretlek, be is bizonyíthatnám, kihasználhatnám pillanatnyi uralmamat fölötted, és így szólhatnék: Tessék, itt vagyok, élvezz, mint elmenőben egy virág illatát egy király kertjében. Aztán, miután-szabadjára eresztettem álnok női ékesszólásomat, kiterjesztettem a gyönyör szárnyait, és lecsillapítottam szomjúságomat, bedobhatnálak egy kútba, ahol soha senki meg nem találna; egy kútba, melyet azért ástak, hogy bosszút állhassunk, de ne kelljen félnünk az igazságszolgáltatás bosszújától; egy mésszel teli kútba, mely füstölögve elemésztene, s többé egyetlen porcikádra rá nem akadnának. Csak a szívemben élnél, és mindörökre csak az enyém maradnál.

Henri félelem nélkül nézett a lányra, és Paquitát örömmel árasztotta el ez a tekintet.

– Nem, dehogyis teszem! Nem tőrbe csaltalak ide, hanem egy nő szívébe, aki imád, és engem fognak a kútba vetni.

– Rendkívül különös dolgokat mondasz – szólt Marsay a lányt fürkészve. – Úgy látom, jó lány vagy, de furcsa a természeted; szavamra mondom, élő rejtvény vagy, és nehéz lehet megtalálni a megfejtésedet.

Paquita mindebből semmit nem értett; csak nézte a fiatalembert tágra nyílt szemmel, mely soha nem lehetett kifejezéstelen, annyi érzékiség csillogott benne.

– Mondd hát, szerelmem – tért vissza első gondolatához –, akarsz tetszeni nekem?

– Mindenre kész vagyok, amit csak akarsz, és még arra is, amit nem akarsz – felelte Marsay nevetve. Visszanyerte nyegle könnyedségét, mert elhatározta, hogy se előre nem néz, se hátra, vakon ráhagyatkozik szerencséjére. Számított talán rendkívüli képességére, ezer sikerekben gazdag férfigyakorlatára is: azzal, gondolta, néhány óra múlva hatalmába ejti a lányt, és kiszedi belőle a titkait.

– Nos, akkor hagyd, hogy kedvem szerint fölöltöztesselek –mondta Paquita.

– Tégy velem kedved szerint – felelte Henri.

A lány boldog volt; az egyik szekrényből vörös bársony női pongyolát vett elő, ráadta Marsayra, fejére női főkötőt tett, nyakába sálat tekert. E szeszélyes balgaságok közben, melyeket gyermeki ártatlansággal végzett, görcsösen föl-fölkacagott; olyan volt, mint egy szárnyát csattogtató madár, és mindebben semmi különöset nem látott.

Lehetetlen leírni, milyen hallatlan gyönyörűségre talált ez a két szép, fiatal lény, akit az ég jókedvében teremtett, a fiatalember rendkívüli, már-már fantasztikus benyomásairól azonban némi metafizikai magyarázatot kell adnunk. Akik olyan társadalmi helyzetben, és úgy élnek, mint Marsay, semmit nem tudnak olyan csalhatatlanul megítélni, mint azt, ártatlan-e a lány. De mily különös! Az aranyszemű lány szűz volt ugyan, de korántsem ártatlan. Rejtélyesnek és valóságosnak, árnynak és fénynek, borzalomnak és szépségnek, paradicsomnak és pokolnak az a bizarr egysége, mellyel már találkoztunk e kaland folyamán, folytatódott a fölséges és szeszélyes teremtésben, akinek szerelmét Marsay élvezte. Ami ritka gyönyört a legkifinomultabb kéj adhat, amit Henri csak tudott az érzékeknek abból a költészetéből, melyet szerelemnek neveznek, azt mind fölülmúlták azok a kincsek, melyeket Paquita nyújtott; sugárzó szemének egyetlen ígéretét sem hazudtolta meg. Napkeleti költemény volt ez, s az a nap ragyogott benne, mely Szádi[31] és Háfiz[32] szökellő strófáiban csillámlik. De sem Szádi, sem Pindarosz[33] ritmusai nem tudták volna érzékeltetni a gyönyörű lány zavarát és döbbenetét, amikor végre fölocsúdott a tévedésből, melyre eddig egy vaskéz kényszerítette.

– Végem! – mondta. – Végem van! Adolphe, vigyél magaddal a világ végére, egy szigetre, ahol nem találnak ránk. Szökjünk meg, nyomot se hagyjunk magunk után! Még a poklok pokláig is üldöznének. Istenem, virrad! Menekülj innét. Viszontlátlak-e valaha? Igen, holnap; holnap megint találkozni akarok veled, ha ezért a boldogságért valamennyi őrzőmet meg is kell ölnöm. A viszontlátásra, holnap.

Halálos félelemmel karjába szorította a férfit, aztán megrántott egy zsinórt, bizonyára csengő zsinórja volt, s kérve kérte Marsayt, engedje, hogy bekössék a szemét.

– És ha azt mondom, hogy elég volt, és itt akarok maradni?

– Csak siettetnéd vele a halálomat – felelte a lány –, mert most már biztos vagyok benne, hogy meghalok érted.

Henri engedett. A férfi, ha torkig töltekezett gyönyörűséggel, szívesen felejt; van benne valami furcsa hálátlanság, valami szabadságvágy; alig várja, hogy kiszellőztesse magát; talán meg is veti bálványát, sőt talán utálkozik is tőle; kibogozhatatlan érzelmekbe bonyolódik, melyek aljassá és hitvánnyá teszik. Ez a zavaros, de való vonzalom jellemzi azokat a lelkeket, akiket nem világít meg az a mennyei fény, nem jár át az a balzsam, melyből az érzelmi állhatatosság keletkezik; ezt ismerte Rousseau, az sugallta neki az Üj Héloïse leveleinek végén Édouard milord kalandjait[34]. Ha Rousseau-t valóban Richardson műve[35] ihlette is, számos részletben eltávolodott tőle, úgyhogy alkotása nagyvonalúan eredeti; nagyszabású eszmék ajánlják az utókor figyelmébe, melyeket nehéz kielemezni belőle, ha az ember ifjúkorában azért olvassa, hogy megtalálja benne legtestiesebb érzelmünk közvetlenül meleg rajzát, melynek képeit a komoly, filozófus írók sosem alkalmazzák, hacsak nem valamilyen jelentős gondolat következményeként vagy parancsaként; és Édouard milord története ennek a műnek legeurópaiabban gyöngéd eszméje.

Henrit tehát hatalmába kerítette ez a zavaros érzés, mely ismeretlen az igazi szerelem előtt. Ahhoz, hogy egy-egy nőhöz visszatérjen, szinte az összehasonlítás rábeszélő érveire és az emlékek ellenállhatatlan vonzására volt szüksége. A valódi szerelem főként az emlékezet révén uralkodik rajtunk. Szerethetjük-e valaha is azt a nőt, aki sem a gyönyör túlságával, sem az érzelem erejével nem vésődött lelkünkbe? Henriba, noha tudtán kívül, így költözött belé Paquita. Ebben a pillanatban azonban sokkal inkább eluralkodott rajta a boldogság fáradtsága, a testnek ez az édes melankóliája, semhogy elemezni tudta volna szívét, fölidézve ajkán a leghevesebb gyönyör ízét, melyet valaha is élvezett. Ott állt a kora hajnalban a Montmartre körúton, ostobán bámult a távolodó hintó után, két szivart vett elő zsebéből, s az egyiket meggyújtotta egy asszonyság lámpájánál, aki pálinkát meg kávét árult a munkásoknak, utcai suhancoknak, kertészeknek, e napját hajnal előtt kezdő párizsi népnek; aztán tovább sétált, szivarját szíva, kezét zsebre vágva, valóban szégyenletes közönnyel.

„Milyen élvezet egy ilyen szivar! – mondta magában. – Ez az, amit sosem lehet megunni.”

Az aranyszemű lányra, akiért ekkoriban valósággal őrjöngtek Párizs divatos ifjai, alig-alig gondolt. Gyönyöreik közt fölfölrémlett a halál gondolata, s a halálfélelem többször is elsötétítette a szép teremtés homlokát, aki anyja révén Ázsia hurijaival[36] tartott rokonságot, neveltetése folytán európai, születése szerint trópusi volt; Marsay azonban azt hitte, ez is csak amolyan szemfényvesztés, amilyennel a nők érdekessé akarják tenni magukat.

„Havannából, az Újvilág legspanyolabb országából való; érthető, hogy a rettegőt adta, ahelyett hogy szenvedésével, nehézségeivel, kacérkodásával vagy kötelességével traktált volna, mint a párizsi nők. Az arany szemére mondom, egyéb vágyam sincs, mint egy jót aludni.”

A Frascati sarkán egyfogatú állt, kártyásokra várakozva; Henri fölébresztette a kocsist, és haza hajtatott; otthon lefeküdt s elaludt, aludta a rosszcsont korhelyek álmát, mely éppoly mély, akár az igazaké, noha még nem akadt dalköltő, aki ebből a furcsaságból hasznot húzott volna magának. Ez a tény talán azt a közmondásos igazságot példázza, amely szerint az ellentétek találkoznak.

Déltájban Marsay fölébredt, nagyot nyújtózkodott, s olyan farkaséhséget érzett, amilyen a vén katonák emlékezete szerint győztes csata után fogja el az embert. Meg is örült, amikor meglátta Paul de Manerville-t, mert ilyenkor mi sem kellemesebb, mint társaságban enni.

– Már azt hittük, tíz napra bezárkóztál az aranyszemű lánnyal – mondta neki barátja.

– Eh, az aranyszemű lány! Fütyülök rá. Szavamra, van nekem épp elég cicám, akit simogassak.

– Jaj de titkolódzól!

– Miért ne? – nevetett Marsay. – Öregem, a titkolódzás a legügyesebb számítás. Ide hallgass… Különben egy szót sem szólok. Te semmit sem mondasz el nekem; igazán nincs kedvem hiába elvesztegetni politikám kincseit. Az élet folyam, arra való, hogy kereskedjünk rajta. Esküszöm arra, ami a legszentebb a földön, vagyis a szivarjaimra: nem vagyok az együgyűek közgazdaság-professzora. Inkább együnk. Még mindig jobban járok, ha meghívlak egy tonhalomlettra, mintha az elmémet koptatom érted.

– Fösvény vagy a barátaidhoz?

– Kedvesem – felelte Henri, aki ritkán szalasztotta el az alkalmat, ha gunyorkás lehetett –, minthogy neked éppúgy szükséged lehet egyszer titkolódzásra, mint bárki másnak, és minthogy kedvellek… Úgy bizony, de mennyire kedvellek! Szavamra, ha egy ezerfrankoson múlnék, hogy ne durrantsd szét a koponyádat, tőlem megkapnád, hiszen még semmit nem tábláztunk be odaátra, igaz-e, Paul? És ha holnap megverekednél valakivel, én mérném ki a távolságot, és töltenem meg a pisztolyokat, hogy szabályszerűen puffantsanak le. Végül ha kívülem akárki más rosszat merne mondani rólad a hátad mögött, becses személyemben rettenthetetlen úriemberrel kellene megmérkőznie. Látod, ezt nevezem én mindenre kész barátságnak. Nos hát, ha valaha szükséged lesz rá, hogy titkolódzál, tudd meg, fiacskám, hogy kétféle titoktartás van: aktív titoktartás és negatív titoktartás. A negatív titoktartás a hülyék ismérve: hallgatás, tagadás, savanyú kép, zárt ajtók, csupa hamisítatlan tehetetlenkedés. Az aktív titoktartás állítással dolgozik. Ha ma este kijelenteném a Körben: Becsületemre, az aranyszemű lány nem érte meg nekem, amibe került! – alighogy eltávoztam, fölzúdulnának: Hallottátok ezt a nyegle Marsayt? El akarta hitetni velünk, hogy máris megkapta az aranyszemű lányt; így akar megszabadulni a vetélytársaitól; nem is ügyetlen. Csakhogy ez a csel közönséges és veszedelmes. Bármekkora hülyeség is, ami kiszalad a szánkon, mindig akadnak tökkelütöttek, akik hitelt adnak neki. A titoktartás legjobb fajtája az, melyet az ügyes nők gyakorolnak, amikor félre akarják vezetni a férjüket. Ez pedig a következő: hírbe hozni egy nőt, aki nem fontos nekünk, akit nem szeretünk, vagy aki nem a miénk, hogy ezzel megőrizzük annak a becsületét, akit szeretünk annyira, hogy tiszteljük is. Én ezt így nevezem: villámhárítónő… De itt van Laurent! Mit hoztál?

– Ostende-i osztrigát, gróf úr.

– Egyszer majd te is megtudod, Paul, milyen mulatság fölültetnünk a világot azzal, hogy elrejtjük előle érzelmeink titkait. Számomra határtalan öröm kivonni magam a tömeg ostoba ítélete alól. Ez a tömeg sosem tudja sem azt, hogy mit akar, sem azt, hogy mit akartatnak vele; összecseréli az eszközt az eredménnyel, s hol imád, hol meg átkoz, hol fölemel, hol ledönt. Mily öröm: izgalomba hozni anélkül, hogy izgalmakat kapnánk tőle; megfékezni, és sosem engedelmeskedni neki! Ha valamire, hát nem erre lehetünk büszkék, erre a magunk szerzetté hatalomra, melynek egyszerre vagyunk oka, okozata, forrása és eredménye? Nos, senki fia nem tudja, kit szeretek vagy mit akarok. Talán egyszer majd megtudják, kit szerettem, és mit akartam, úgy, mint egy lejátszott drámát; de hagyni, hogy belelássanak a kártyámba?… gyöngeség, balekság. Az én szememben nincs megvetendőbb, mint mikor az ügyeskedés kijátssza az erőt. Én nevetve tanulom ki a nagyköveti mesterséget, ha ugyan a diplomácia van olyan nehéz, mint az élet. Nem hinném. Van benned becsvágy? Akarod vinni valamire?

— Ne ugrass, Henri, mintha nem volnék elég középszerű ahhoz, hogy karriert csináljak!

– Jól van, Paul! Ha kitartóan fütyülsz magadra, hamarosan az egész világra fütyülhetsz.

Villásreggeli közben, mikor a szivarig jutottak, Marsay kezdte különös megvilágításban látni éjszakája eseményeit. Mint számos nagy szellemnek, neki sem volt spontán az éleslátása, nem hatolt azonnal a dolgok mélyére. S mint az olyan természeteknél, melyek képesek rá, hogy erőteljesen éljenek a jelenben, mintegy kipréseljék a levét, és nyomban föl is hajtsák: a víziónak nála is valami álomfélére volt szüksége ahhoz, hogy az okokkal azonosuljon. Richelieu bíboros is ilyen volt, ez azonban egyáltalán nem zárta ki nála a nagy dolgok megtervezéséhez szükséges előrelátást. Marsay is rendelkezett ezekkel az adottságokkal, fegyvereit azonban eleinte csak gyönyörei érdekében használta, s csak akkor lett korunk egyik legmélyebbre látó politikusává, amikor már torkig töltekezett az örömökkel; mert amíg az ember fiatal, csak azokkal törődik, ha van pénze hozzá és lehetősége, így edződik meg a férfi: elnyűvi a nőt, nehogy a nő nyűhesse el őt. Ezekben a percekben tehát, egészében tekintve át az éjszakát, melynek gyönyörei először csak vékony patakokban szivárogtak, s aztán áradattá nőttek, Marsay ráeszmélt, hogy az aranyszemű lány becsapta. Most aztán kibetűzhette ezt a ragyogó hatásokkal zsúfolt lapot, kitalálhatta rejtett értelmét, Paquita tisztán testi szüzessége, mámorának meglepettsége, néhány örömében elejtett homályos, de most már megvilágosodott szava: mindez azt bizonyította Marsaynak, hogy ő itt másvalakinek a szerepét játszotta. Minthogy minden társadalmi romlottságot ismert, és mindenféle szeszéllyel szemben tökéletesen közönyös volt, szentül vallva, hogy annyiban jogosultak, amennyiben kielégülhetnek: nem háborodott föl a bűnön, ismerősnek találta, akár egy jó barátot; de hogy ő szolgált táplálékul: ez sértette. Ha sejtései helyesek, akkor lénye legérzékenyebb pontján sebezték meg. Már a puszta gyanú földühítette; fölhördült, mint egy tigris, ha történetesen egy gazella tartotta volna bolonddá; s ebben a tigrishorkanásban a vadállat ereje egyesült a démon okosságával.

– Mi az – kérdezte Paul –, mi bajod?

– Semmi!

– Ha azt kérdezték volna, mi bajod velem, s akkor is így mondtad volna, hogy semmi, holnap múlhatatlanul meg kellene verekednünk egymással.

– Én nem verekszem többet – mondta Marsay.

– Ez még tragikusabban hangzik. Szóval gyilkolsz?

– Ne csűrd-csavard a szavakat. Kivégzek.

– Kedves barátom – mondta Paul –, ma délelőtt meglehetősen sötétek a tréfáid.

– Mit akarsz? Az érzékiség kegyetlenné tesz. Miért? Mit tudom én; nem vagyok olyan kíváncsi, hogy az okát kutassam. Remek ez a szivar. Légy szíves, tölts teát a barátodnak. Tudod te azt, Paul, hogy én úgy élek, mint egy barom? Éppen ideje volna, hogy valami pályát válasszak magamnak, és olyasmire használjam az erőimet, amiért érdemes élni. Furcsa komédia az élet! Társadalmi rendünk következetlensége el is rémít, nevetnem is kell rajta. Ha egy szegény ördög megöl valakit, a kormány fejét véteti, és szabadalmat ad olyanoknak, akik, orvosi nyelven szólva, telenkint egy tucatnyi fiatalembert a másvilágra küldenek. Az erkölcs tehetetlen egy tucat bűnnel szemben, mely szétrombolja a társadalmat, de semmiképpen sem lehet megbüntetni. Még egy csészét? Szavamra, az ember nem egyéb, mint szakadék fölött táncoló pojáca. Úton-útfélen hallhatjuk, milyen erkölcstelen könyv a Veszedelmes viszonyok[37], meg az a másik, valami szobalánynév a címe[38]; pedig van egy iszonyatos, mocskos, szörnyűséges, züllesztő könyv, amely mindig nyitva van, és sosem is fogják becsukni: a társaság nagykönyve, hogy ne is említsem azt az ezerszer veszedelmesebb másikat, mely abból kerekedik egybe, amit a férfiak egymás fülébe suttognak, és a nők báli legyezőjük árnyékában adnak szájról szájra.

– Henri, benned valami rendkívüli dolog megy végbe, ez minden aktív titoktartásod ellenére nyilvánvaló.

– Ej, hát valamivel el kell ütnöm estig az időt. Gyerünk kártyázni. Talán szerencsém lesz és vesztek.

Marsay fölállt, marokra fogott egy halom bankjegyet, begyűrte szivartárcájába, fölöltözött, és Paul kocsiján az Idegenek Szalonjá-ba hajtatott, s ott vacsoráig fölváltva hol veszített, hol nyert; ez a változatosság az erős szervezetek végső menedéke, ha légüres térben kell mozogniuk. Este megjelent a kijelölt helyen, és engedelmesen hagyta, hogy bekössék a szemét. Aztán azzal a szilárd eltökéltséggel, melyre csak a valóban erős emberek képesek, megfeszítette figyelmét, és minden értelmi tehetségét arra irányította, hogy kitalálja, milyen utcákon megy a kocsi. Majdnem bizonyos volt benne, hogy a Saint-Lazare utcába viszik, és a San-Real palota kertjének kiskapujánál állnak meg. Mikor, mint előző alkalommal is, beljebb került a kapun, és rátették a hordágyra, melyet nyilván a mulatt meg a kocsis cipelt, hallva lábuk alatt a homok csikorgását, megértette, mire jók ezek az aprólékos óvintézkedések. Ha szabad, vagy ha saját lábán járhat, letéphetett volna egy cserjeágat, vagy megvizsgálhatta volna a csizmájára tapadt homokot; így viszont, hogy mintegy légi úton jutott be a megközelíthetetlen palotába, és jó szerencséjének annak kellett maradnia számára, ami eddig is volt: álomnak. De sajnos, amit ember művel, az ha jó, ha rossz, mindig tökéletlen. Minden szellemi vagy anyagi művén ott a romlás jegye. Gyenge eső szitált, a föld nyirkos volt. Vannak növények, melyek éjjel sokkal erősebben illatoznak, mint nappal; a fasorban, melyen végigvitték, Henri megérezte a rezedák szagát. Elhatározta, hogy kinyomozza, hol, miféle házban van Paquita budoárja, s ez a nyom most kapóra jött neki. Azt is megfigyelte, hogyan kanyarognak vele hordozói a házban; úgy vélte, alkalomadtán majd vissza tud emlékezni rá. Mint előző napon, most is ott találta magát az ottománon, Paquita előtt, aki levette szeméről a kendőt; de a lány most sápadt volt, s mintha megváltozott volna. Látszott rajta, hogy sírt. Térden állva, mint egy imádkozó angyal, nem is hasonlított arra a kíváncsi, türelmetlen, szökellő teremtésre, aki szárnyára kapta Marsayt, hogy a szerelem hetedik mennyországába röpítse. Örömmel fátyolozott kétségbeesése oly őszintén hatott, hogy a rettenthetetlen Marsayban valami csodálat ébredt a természetnek ez iránt az új remekműve iránt, és pillanatnyilag arról is elfeledkezett, miért jött el erre a találkára.

– Mi bánt, Paquitám?

– Barátom – sóhajtotta a lány –, vigyél magaddal, még ma éjjel! Hagyj ott valahol, ahol senki se mondhassa rám, ha meglát: Ez itt Paquita; ahol senki se árulhassa el: Van itt egy hosszú hajú, aranyszemű lány. Ott majd annyi gyönyörűséget adok neked, amennyit csak kívánsz tőlem. Aztán, ha már nem kellek neked, hagyj ott, nem fogok panaszkodni, nem szólok egy szót sem; neked sem kell miatta lelkifurdalást érezned, hiszen egyetlen veled töltött nap, egyeden nap, amikor egyfolytában nézhetlek, fölérne az életemmel. De ha itt maradok, végem.

– Nem távozhatom el Párizsból, kedvesem – felelte Marsay. –Nem rendelkezem szabadon magammal, eskü köt másokhoz, s azok éppúgy rendelkezésemre állnak, mint én nekik. De Párizsban elrejthetlek valahová, ahol semmilyen emberi hatalom el nem érhet.

– Nem – mondta a lány. – Megfeledkezel a női hatalomról.

Soha emberi hang még jobban nem fejezte ki a rettegést.

– Ki érhetne el, ha én odaállok közéd meg a világ közé?

– A méreg! – mondta Paquita. – Doña Concha máris gyanakszik rád. Aztán meg – tette hozzá, miközben szeméből könnyek buggyantak ki és csillogva gördültek le arcán nem nehéz észrevenni, hogy már nem vagyok az, aki voltam. De ha zsákmányul hagysz a dühös szörnyetegnek, aki menthetetlenül fölfal: hát legyen meg a te szent akaratod! Hanem akkor gyere és akard, hogy az élet minden gyönyöre belezsúfolódjék szerelmünkbe. Különben majd könyörgök, sírok, kiáltok, védekezem, talán meg is menekszem.

– De hát kihez akarsz könyörögni?

– Csönd! – mondta Paquita. – Ha kegyelmet kapok, talán csak azért lesz, mert hallgattam.

– Add rám a pongyolámat – mondta Henri ravaszul.

– Nem, nem – felelte hevesen a lány. – Maradj, aki vagy, egy azok közül az angyalok közül, akiket gyűlölni tanítottak, s akikben csak szörnyetegeket láttam, holott nincs nálatok szebb az ég alatt – mondta Henri haját simogatva. – Nem is tudod, milyen ostoba vagyok. A világon semmit nem tanultam. Tizenkét éves korom óta bezárva élek, nem érintkeztem senkivel. Se írni nem tudok, se olvasni, és nem beszélek, csak spanyolul és angolul.

– Hát akkor hogy lehet, hogy Londonból kapsz leveleket?

– Ó, a leveleim! Tessék, itt vannak! – mondta, és papírokat húzott ki egy japáni vázából.

Leveleket nyújtott át a fiatalembernek, és Marsay, nagy meglepetésére, vérrel írt, rejtvényszerű vonásokat látott, melyek szenvedélytől fűtött mondatokat tolmácsoltak.

– Hogyan! – kiáltott föl, ezeket a találékony féltékenység alkotta hieroglifeket bámulva. – Csak nem valami pokoli szellemnek vagy a hatalmában?

– Pokolinak – ismételte a lány.

– Akkor mégis, hogyan járhattál ki…

– Ó – felelt a lány –, ez lesz a vesztem! Doña Conchát választás elé állítottam: vagy az azonnali halál, vagy a várható harag. Ördögi kíváncsiság furdalt, át akartam törni az ércgyűrűt, melyet közém meg a világ közé vontak, meg akartam tudni végre, milyenek a fiatalemberek, mert az őrgrófon és Christemión kívül még nem találkoztam férfival. Kocsisunk meg az inas, aki kísér, aggastyánok…

– De csak nem tartottak örökösen zárva? Egészséged…

– Ó! – felelte a lány. – Sétálni sétáltunk, de éjszaka, és vidéken, a Szajna partján, mindentől távol.

– Nem vagy büszke rá, hogy ennyire szeretnek?

– Nem! – válaszolta Paquita. – Már nem. Akármilyen gazdag is, ez a rejtett élet csak árnyék a fényhez képest.

– Mit nevezel fénynek?

– Téged, szép Adolphe-om! Téged, akiért az életemet odaadnám. Minden szenvedélyes dolgot, amit mondtak nekem, s minden szenvedélyt, amit én keltettem: mind, mind érted érzem! Azokban a bizonyos pillanatokban mit sem értettem az életből, de most már tudom, mi a szerelem; és eddig csak engem szerettek, én azonban nem szerettem. Mindenről lemondok érted, vigyél magaddal. Ha akarsz, tekints játékszerednek, de hadd legyek melletted, amíg össze nem törsz.

– Semmit nem sajnálnál?

– Semmit! – felelte a lány, és szemének tiszta, világos aranya fölragyogott.

„Valóban engem szeret jobban? – tűnődött magában Henri, és megsejtve az igazságot, e naiv szerelem kedvéért már-már hajlandó volt megbocsátani sérelmét. – Majd meglátjuk” –gondolta.

Paquita ugyan nem tartozott számadással múltjáról, az ő szemében azonban a legparányibb emlék is bűnné vált. S így, sajnos, volt ereje hozzá, hogy megőrizze józanságát, s tanulmányozza és megítélje kedvesét, miközben átadta magát a gyönyöröknek, melyeknél elragadóbbakat soha még mennyből alászállt Peri[39] sem találhatott ki szerelmesének. Paquitát a természet mintha különös gonddal alkotta volna szerelemre. Nőisége egyik éjszakáról a másikra csodálatosan kibontakozott. Bármily rendkívüli képességgel rendelkezett is ez a fiatalember, s bármily közönyösen vette az örömöt, bármennyire jóllakott vele tegnap: az aranyszemű lányban olyan háremre talált, amilyet csak az a nő tud teremteni, aki igazán szeret, és akiről a férfi sosem mond le. Paquita megfelelt annak a szenvedélynek, melyet az igazán nagy emberek a végtelen iránt éreznek; e rejtélyes szenvedélynek, amelyet oly drámaian fejez ki a Faust, oly költőien tolmácsol a Manfred[40], és amely Don Juant a női szívek át- meg átkutatására sarkallta, abban a reményben, hogy megtalálja benne a határtalan lelket, melyet annyit hajszolnak a kísértetvadászok, melyre a tudósok a tudományban vélnek rányithatni, s melyre a misztikusok egyedül Istenben lelnek rá. A remény, hogy végre rátalált az eszményi Lényre, akivel szüntelenül, de fáradalom nélkül harcolhat, elragadta Marsayt; hosszú idő óta először nyitotta meg a szívét. Idegeiben föloldódott a feszültség, hidegsége fölengedett ennek az izzó léleknek a légkörében, metsző elméletei eloszlottak, s életét megszínesítette a boldogság, olyasformára, amilyen ez a rózsaszín-fehér budoár volt. Megérezve a fölsőbbrendű érzékiség ösztökélését, túlcsapott a határokon, melyek közé a szenvedélyt eddig zárta. Nem akarta, hogy fölülmúlja a lányt, akit mintegy előre lelki igényeihez formált egy többé-kevésbé mesterkélt szerelem, és abból a hiúságból, mely arra tüzeli a férfit, hogy mindenben ő legyen a győztes, erőt merített Paquita megfékezésére; s ugyanakkor, túltörve a korlátokon, melyeken innét a lélek még ura önmagának, beleveszett abba a gyönyörteljes pokoltornácba, melyet a köznép ostoba módon képzelt világnak nevez. Gyöngéd volt, jó és közlékeny. Paquita szinte megtébolyult tőle.

– Miért ne mennénk el Sorrentóba, Nizzába, Chiavariba, hogy egész életünket így töltsük? Akarod? – kérdezte a lánytól átható hangon.

– Hát kell tőlem valaha is azt kérdezned, akarom-e? –kiáltott föl Paquita. – Hát van nekem akaratom? Kívüled nem is létezem, legföljebb csak azért, hogy örömödet találd bennem. Ha hozzánk méltó rejteket keresel: Ázsia az egyetlen föld, ahol a szerelem kibonthatja szárnyát…

– Igazad van – felelte Henri. – Menjünk Indiába; ott mindig tavasz van, ott a föld mindig csupa virág, ott kitárulkozhatik a fejedelmi pompa, anélkül, hogy megjegyzésekkel kísérnék, mint azokban az ostoba országokban, melyekben meg akarják valósítani az egyenlőség lapos ábrándját. Menjünk arra a tájra, ahol rabszolga népünk körében élhetünk, ahol mindig egyformán fehér palotánk állandó napfényben ragyog, ahol a levegő illatot áraszt, a madarak szerelemről énekelnek, és meghalunk, ha már nem tudunk szeretni többé…

– És együtt halunk meg – mondta Paquita. – De ne holnap induljunk, hanem most mindjárt, és vigyük magunkkal Christemiót.

– Szavamra, az élet legszebb megoldása a gyönyör. Menjünk Ázsiába, csakhogy az utazáshoz, gyermekem, sok, sok pénz kell, és hogy pénzünk legyen, el kell intéznünk ügyeinket.

Paquita nem értette.

– De hiszen van itt arany, idáig! – mondta, és megemelte kezét.

– Az nem az enyém.

– Hát aztán? – kérdezte. – Ha szükségünk van rá, vegyük el.

– Nem a te tulajdonod.

– Tulajdonom! – ismételte. – Te nem vettél birtokodba engem? Birtokunkba vesszük, és a tulajdonunk lesz.

– Ó, te ártatlan! mit tudsz te a világ dolgairól!

– De van valami, amit tudok! – kiáltotta a lány, és magához húzta Henrit.

S ebben a pillanatban, amikor Marsay mindenről megfeledkezett, és lángoló vággyal mindörökre magáévá akarta tenni a ragyogó teremtést, öröme teljében kegyetlen tőrdöfés érte úgy, ahogy még sohasem járta át gyötrődő szívét. Paquita erőteljesen fölemelte a fejét, mintha úgy akarná szemügyre venni, és közben fölkiáltott:

– Ó, Mariquita!

– Mariquita! – hördült föl a fiatalember. – Most már tudom, amit eddig nem akartam hinni!

A szekrényhez ugrott, melyben a hosszú tőrt tartották. A fiók, mindkettejük szerencséjére, zárva volt. Az akadály még jobban fölcsigázta dühét; de aztán visszanyerte önuralmát, fölkapta nyakkendőjét, s oly vadul jelentőségteljes pillantással közeledett a lányhoz, hogy Paquita, noha nem is sejtette, mit vétett, nyomban megértette, hogy meg kell halnia. Egyetlen ugrással a szoba sarkában termett, hogy elkerülje a hurkot, melyet Marsay a nyakába akart vetni. Viaskodni kezdtek. Egyformán hajlékonyak, egyformán ügyesek, egyformán erősek voltak mind a ketten.

Hogy véget vessen a küzdelemnek, Paquita egy díványpárnát dobott Henri lába közé, úgyhogy az elbotlott, s ekkor fölhasználva pillanatnyi előnyét, megrántotta a csöngő zsinórját. Abban a szempillantásban belépett a mulatt. Christemio Marsayra ugrott, leterítette, és lábát a mellére tette, sarokkal a torka felé. Marsay látta: ha tusakodnék, Paquita egyetlen intésére széttipornák. .

– Miért akartál megölni, drágám? – kérdezte a lány.

Marsay nem felelt.

– Mi kifogásod volt ellenem? – faggatta. – Értsünk szót egymással; beszélj.

Henri továbbra is egykedvű maradt, mint az erős ember, ha érzi, hogy legyőzték; ez a hideg, néma, angolos fegyelem, pillanatnyi beletörődésével, méltóságának tudatára vallott. Egyébként bármennyire elragadta a harag, már ráeszmélt, hogy nem valami bölcsen viselkedett, amikor hirtelenében végezni akart a lánnyal, s így kitette magát az igazságszolgáltatásnak, ahelyett, hogy a gyilkosság okos előkészítésével biztosította volna bűntelenségét.

– Beszélj, kedvesem – kérlelte Paquita –, legalább egy szerelmes búcsúszót mondj. Nem szeretném szívemben örökre azt a rémületet őrizni, melyet az imént keltettél bennem. Megszólalsz végre! – mondta, és indulatosan dobbantott.

Marsay válasz helyett rápillantott, és tekintetében annyira benne izzott az ítélet: meg fogsz halni!, hogy Paquita odafutott hozzá.

– Hát meg akarsz ölni? Ha halálom örömödre szolgál, tessék, itt vagyok, ölj meg!

Intett Christemiónak; az levette lábát a fiatalemberről, és odább ment; arca nem árulta el, mit gondol Paquitáról, jót-e vagy rosszat.

– Ez igen! – mondta Marsay, és komoran a mulattra mutatott. – Csak egy igazi önfeláldozás van: amelyik nem ítélkezik, csak vakon engedelmeskedik a barátságnak. Ez az ember igazi barátod.

– Neked adom, ha akarod – mondta a lány. – Ha megparancsolom neki, téged is ugyanilyen önfeláldozással fog szolgálni.

Választ várt; aztán gyöngédséggel teli hangon mondta:

– Adolphe, szólj hát egy jó szót hozzám! Mindjárt megvirrad.

Henri nem felelt. Ennek a fiatalembernek volt egy szomorú tulajdonsága; és mindig nagyra tartjuk azt, ami erőhöz hasonlít, azt pedig, ami különcség, rendszerint istenítjük. Henri nem tudott megbocsátani. Az elnézés, ami kétségkívül az emberi lélek egyik kegyelme, képtelenségnek tűnt a szemében. Apjától örökölte az északiak kegyetlenségét; ennek az angol fajtának elég fekete vér folyik az ereiben. Jó és rossz érzéseiben egyaránt rendíthetetlen volt. Paquita fölkiáltása csak annál szörnyűségesebben hatott rá, mert a legédesebb győzelem trónjáról taszította le, amely férfiúi hiúságát valaha is gerjesztette. Remény, szerelem s valamennyi érzés mind izzóra hevült benne, mind magas lánggal lobogott a szívében és értelmében; s akkor ezeket a fáklyákat, melyek azért gyúltak föl, hogy bevilágítsák egész életét, egyszerre kioltotta egy hideg szél. Paquitának elképedésében és fájdalmában már csak ahhoz volt ereje, hogy jelet adjon a búcsúra.

– Erre már semmi szükség – mondta, és félrelökte a kendőt. –Ha már nem szeret, ha gyűlöl, mindennek vége.

Egy tekintetet várt; nem kapta meg, s ájultan lehanyatlott. A mulatt olyan félelmetes pillantást vetett Henrira, hogy az, életében először, megremegett, pedig senki sem tagadhatta ritka bátorságát. „Ha nem szereted úgy, amint kell, ha csak egy parányi szenvedést okozol neki, megöllek” – mondta ez a tekintet. Marsayt szinte szolgai figyelemmel végigvezették a belső ablaktól megvilágított folyosón, melynek végében egy titkos ajtón át egy lépcsőházba, s onnét a San-Real-palota kertjébe jutott. A mulatt óvatosan végigkalauzolta egy hársfasoron, melyből kis kapu nyílt az ekkortájt néptelen utcára. Marsay mindent jól megfigyelt; a kocsi már várta; de a mulatt ezúttal nem kísérte el, s amikor Henri kinézett az ajtón, hogy még egy pillantást vessen a kertre és a palotára, szeme Christemio fehér szemével találkozott. Ahogy tekintetük összevillant, az mindkettőjük részéről kihívás volt, leplezetlen sértés, vadakhoz illő hadüzenet, fölhívás olyan párbajra, melyben nincsenek többé szabályok, s az álnokság és árulás megengedett módszerek. Christemio tudta, hogy Henri halálára esküdött Paquitának; és Henri tudta, hogy Christemio meg akarja ölni, mielőtt ő megölhetné Paquitát. Pompásan megértették egymást.

„Elég érdekesen bonyolódik a kaland” – mondta magában Henri.

– Hová parancsolja uraságod? – kérdezte a kocsis.

Marsay Paul de Manerville-hez vitette magát.

Henri több mint egy hétig nem volt otthon; hogy ez alatt az idő alatt mit művelt és hol tartózkodott, senki sem tudhatta. Ez az elvonulás megmentette a mulatt dühétől, és halálát okozta a szegény teremtésnek, aki minden reményét belé helyezte, és úgy szerette, ahogy még e földön nem szerettek. A hét utolsó napján Henri este tizenegy óra tájban a San-Real-palota kertjének kiskapujához hajtatott. Hárman voltak vele. A kocsis bizonyára barátja lehetett, mert úgy kihúzta magát a bakon, mintha éber őrként a legkisebb neszt sem akarná elszalasztani. A többi háromból az egyik kint maradt a kapu előtt az utcán; a másik a kertben, a falnak támaszkodva várakozott; a harmadik, kezében kulcscsomóval, Marsayval tartott.

– Henri – mondta ez –, elárultak minket!

– Ugyan ki, Ferragusom?

– Nem alszanak – felelte a Céhbeliek főnöke –, nyilvánvaló, hogy a háziak közül valaki se nem evett, se nem ivott. Nézd csak ott azt a világosságot.

– Honnét jön? Velünk a ház tervrajza…

– Ahhoz nekem nincs szükségem a ház tervrajzára — felelte Ferragus. – Az őrgrófné szobájából jön.

– Ó! – kiáltott föl Marsay. – Úgy látszik, most érkezett haza Londonból. Ez a nő végül még a bosszúmtól is megfoszt! De ha megelőzött, akkor, kedves Gratien, átadjuk az igazságszolgáltatásnak.

– Figyelj csak! Megtörtént! – mondta Ferragus Henrinak.

Fülelni kezdtek, és gyönge sikolyokat hallottak, melyek egy tigris szívét is meglágyították volna.

– Őrgrófnéd megfeledkezett róla, hogy a kandalló kürtőjén kihallatszik a hang – jegyezte meg a Céhbeliek főnöke és nevetett, mint egy kritikus, ha hibát fedez fel egy szép műben.

– Csak mi számolunk előre mindennel – mondta Henri. — Várj, fölmegyek, megnézem, mit történik, hadd tudjam meg végre, hogy intézik el a családi pörpatvarukat. Istenemre, mintha lassú tűzön sütögetné.

Marsay fürgén felkúszott a lépcsőn; ismerte már, és rátalált a budoár felé vivő útra. Ahogy benyitott, önkéntelenül végigfutott rajta az a borzongás, mely friss vér láttán a legelszántabb embert is elfogja. Az elébe táruló látvány egyébként több okból is megdöbbentette. Az őrgrófné, lévén nő, a gyönge állatokra jellemző agyafúrt gonoszsággal tervelte ki bosszúját. Elleplezte haragját, hogy mielőtt megbüntetné, meggyőződjék a bűnről.

– Késő, kedvesem! – sóhajtotta Paquita, Marsay felé fordítva kihamvadó tekintetét.

Az aranyszemű lány vérbe fojtva haldoklott. A lobogó gyertyák, a levegőben úszó finom illat, s az a sajátos rendetlenség, melyből a szerelmi kalandokban jártas férfi nyomban következtethet a szenvedélyek szokásos tébolyára: mindez arról tanúskodott, hogy az őrgrófné ravaszul kifaggatta a bűnöst. A szoba, melynek fehérjéből úgy kiütött a vér, hosszú viaskodásra vallott. A párnákon mindenütt ott mélyedt Paquita keze nyoma. Minden talpalatnyi helyen küzdött életéért, mindenütt védekezett, és mindenütt lecsaptak rá. Helyenként ronggyá tépte a rovátkás kárpitot véres kezével, mely bizonyára sokáig nem adta föl a harcot. Talán megpróbált fölmászni a mennyezetre. Bizonyára végigfutott a dívány támláján: ott volt rajta meztelen lábának nyoma. Testén, melyet hóhéra szinte szétszabdalt tőrszúrásaival, nyilván látszott, milyen acsarkodva védte életét, melyet Henri oly drágává tett számára. A földön vonaglott, és haldokolva belemart San-Realné bokájába, aki kezében szorongatta vértől csöpögő tőrét. Az őrgrófné haját gubancosra szaggatták; bőre csupa harapás volt, némelyik harapás vérzett; széttépett ruhájában félmeztelenül állt ott, s látszott összevissza karmolt melle. Fölséges látványt nyújtott. Mohó és dühödt arccal szívta magába a vérszagot. Ziháló szája félig nyitva; cimpái majd szétpattantak a lihegéstől. Vannak állatok, melyek, ha földühödnek, ellenségükre rontanak, megölik, aztán győzelmükkel betelve mintha mindent elfelejtenének. És vannak olyanok, melyek egyre ott keringenek áldozatuk körül, őrizve, nehogy elragadják tőlük, és mint Homérosz Achillese, kilencszer vonszolják körbe lábánál fogva Trója körül ellenségüket. Az őrgrófné ilyen volt. Henrit meg se látta. Először: sokkal jobban meg volt győződve róla, hogy egyedül van, semhogy tanúktól félt volna; másodszor sokkal jobban megrészegült a vértől, sokkal jobban fölhevült a küzdelemtől, sokkal inkább eszét vesztette, semhogy akár egész Párizst észrevette volna, ha Párizs történetesen köréje sereglik. Ha villám üt belé, azt sem érzi meg. Még Paquita sóhaját sem hallotta meg, s mintha azt hitte volna, hogy a halott még megérti szavait.

– Pusztulj bűnbocsánat nélkül! – mondta. – Menj pokolra, hálátlan szörnyeteg; ne légy többé, csak a sátáné! Minden csepp véreddel tartozol nekem, a vérért, amit neki adtál! Pusztulj, pusztulj, szenvedj száz halált; nagyon is jó voltam hozzád, egyetlen perc alatt megöltelek, pedig szerettem volna átszenvedtetni veled mindazt a szenvedést, amit örökül rám hagysz. Nekem, nekem tovább kell élnem, boldogtalanul, arra ítélve, hogy többé ne szeressek mást, csak Istent! – Nézte a halott lányt. –„Vége! – mondta magában kis szünet után és hirtelen fölocsúdott. – Vége! és én, jaj! belepusztulok fájdalmamba!”

Elnémította a rázúduló kétségbeesés. Elindult, hogy a díványra vesse magát, s ekkor, ahogy megmozdult, végre észrevette Henrit.

– Hát te ki vagy? – kérdezte, és tőrét fölemelve Marsay felé futott.

Henri elkapta az asszony karját, s most közvetlen közelből szembenéztek egymással. Vérük megdermedt a borzalmas meglepetéstől, és lábuk remegett, mint a riadt lovaké. Ikrek sem hasonlíthattak volna jobban egymásra. Egyszerre kérdezték, ugyanazt:

– Nem Lord Dudley az apád?

S mindketten lehajtották a fejüket, igent mondva.

– Bennem is téged szeretett – mondta Henri Paquitára mutatva.

– Oly kevéssé bűnös, amennyire csak lehet! – szólt Margarita-Euphemia Porraberil, és kétségbeesett sikoltással Paquita holttestére borult. – Szegény lány! Ó, ha életre kelthetnélek! Tévedtem; bocsáss meg, Paquita! Te meghaltál, és én, én élek! Kettőnk közül én vagyok a szerencsétlenebb.

Ebben a pillanatban megjelent Paquita szörnyűséges anyja.

– Azt akarod mondani, nem azért adtad el nekem, hogy megöljem! – kiáltott föl az őrgrófné. – Tudom, miért bújsz elő a vackodból. Ne félj, busásan megfizetek érte. Hallgass.

Az ébenfa szekrényből egy zacskó aranyat vett ki, és megvetően a vénasszony lábához dobta. És az arany csendülésének volt annyi hatalma, hogy mosolyt csaljon a georgiai öregasszony mozdulatlan arcára.

– Szerencsédre éppen jókor jöttem, húgom – mondta Henri. –Az igazságszolgáltatás majd firtatni fogja…

– Nem fog firtatni semmit – felelte az őrgrófné. – Csak egyvalaki kérhetné számon rajtam ezt a lányt. De Christemio halott.

– Hát az anyja? – kérdezte Henri a vénasszonyra mutatva. –Ez nem fog üldözni a zsarolásával?

– Olyan országból való, ahol a nők nem élőlények, hanem tárgyak, melyekkel azt csinál az ember, amit akar, eladja, megveszi, megöli, szóval fölhasználja szeszélyeihez, mint ahogy nálunk a bútorainkat használjuk. Egyébként van egy szenvedélye mely előtt minden más meghátrál; ez még anyai szeretetét is megsemmisítette volna, ha egyáltalán szerette volna a lányát; egy szenvedélye…

– Mi? – szakította félbe nővérét Henri.

– A játék, melytől Isten óvjon! – felelte az őrgrófné.

– De ki segít neked – kérdezte, és az aranyszemű lányra mutatott –, hogy eltüntesd ennek az őrültségnek a nyomait, melyet az igazságszolgáltatás aligha bocsátana meg neked?

– Itt az anyja – felelte az őrgrófné, és a georgiai öregasszony felé intett, jelt adva neki, hogy maradjon.

– Majd még találkozunk – mondta Henri; eszébe jutott, hogy barátai már aggódhatnak, és szükségét érezte, hogy távozzék.

– Nem, testvérem – mondta az őrgrófné. – Soha nem találkozunk többé. Visszatérek Spanyolországba, és belépek a los Dolores kolostorba.

– Ahhoz még túl fiatal és túl szép vagy – felelte Henri, és megölelte, megcsókolta.

– Isten veled – mondta az őrgrófné. – Semmi nem nyújthat vigaszt, ha elvesztettük azt, aki számunkra a végtelenség volt.

Egy héttel ezután Paul de Manerville találkozott Marsayval a Tuilériákban, a Feuillantinusok teraszán.

– No, te nagy gazember, mi lett a mi híres szép aranyszemű lányunkkal?

– Meghalt.

– Hogyan?

– Tüdőbajban.

Jegyzet:

1: Delacroix, Eugéne (1799-1863) – nagy romantikus festő; csodálta Balzacot, sokszor szól róla Naplójában, de nem találja mindig ízlésesnek, s szemére veti, hogy „megvetésre méltó” alakokat ír le regényeiben, olyanokat, akiknek „a történelem az emlékét sem fogja megőrizni”.

2: Az alkotmányos királyság híveinek óvatosan liberális lapja.

3: Taglioni, Maria (1804-1884) – táncosnő, a párizsi opera csillaga.

4: Nagy párizsi temető, XIV. Lajos gyóntatójáról kapta a nevét. monászok – ostoros véglények.

5: Párizs környéki község, a nagy lóversenyek színhelye.

6: Bichat, Xavier (1771-1802) – anatómus és fiziológus, az általános anatómia egyik megteremtője.

7: Coeur, Jacques (kb. 1395-1456) – gazdag bourges-i kereskedő, VII. Károly kincstartója; a gazdasági élet fellendítésével, a pénz megszilárdításával, a hadsereg megszervezésével nagy szolgálatokat tett az országnak, de 1451-ben sikkasztással vádolták meg, s menekülnie kellett. Később elégtételt szolgáltattak neki.

8: Párizs latin neve, Sár városa, mert a Lutetia név a kelta „loukteih” szóból származik, s ez mocsaras helyet jelent.

9: La Rochefoucauld, Francois, herceg (1613-1680) — moralista. Gondolatok című munkájában keserű maximákkal bírálja korának lé-haságát, ürességét, érdekhajhászását.

10: Balzac a világi hatalomra törő főpapokra céloz: Richelieu és Mazarin bíborosokra, akik Franciaország kormányának élén álltak, illetve Rodrigo Lenzuoli di Borgia bíborosra, aki elnyerte a tiarát, a pápai koronát is, és VI. Sándor néven uralkodott.

11: A holland királyi ház.

12: Beaumarchais: Figaro házassága című darabjának szeles apródja.

13: A két név, az angol miniszterelnöké és az osztrák tábornagyé, a Forradalom ellen támadó reakciót jelképezi.

14: Bármilyen úton-módon (latin).

15: Sterne: Tristram Shandy című regényének egyik szereplője, nagy szenvedélye a katonásdi játék, amelyet gazdájával, Toby bácsival együtt űz.

16: A cisztercita rend egyik apáca ága. 1622-ben telepedtek le Párizsban.

17: És a többi (latin).

18: Égővörös, aranysárga (latin).

19: Kiméra – a görög mitológia oroszlánfejű, kecsketestű, sárkányfarkú tűzokádó szörnye.

20: Idősebb nő: lányok kísérője, felügyelője (spanyol).

21: Frontin – a XVIII. századi komédiák szemtelen, vakmerő, haszonleső inasfigurája.

22: Vidocq, Francois-Eugéne (1775-1857) – kalandor. Hamisításért fegyházbüntetésre ítélték, de többször megszökött, majd felajánlotta szolgálatait Pasquier báró rendőrfőnöknek, s volt fegyenctársaiból nyomozócsoportot szervezett. Jó ismerőse volt Balzacnak, aki tőle szerezte a rendőrséggel kapcsolatos ismereteit, s bizonyára róla mintázta meg Vautrin alakját. Emlékiratai, melyeket az ő adatai alapján mások írtak, nagyon népszerűek voltak.

23: Samuel Richardson (1689-1761) angol író érzelmes levélregénye. Clarisse, a szép és szinte tökéletes lány végül is áldozatul esik Lovelace-nek, az elvtelen, erkölcstelen világfinak, és belehal szégyenébe.

24: Lafayette márki (1757-1834) ifjúkorában saját hajóján Amerikába sietett, hogy mint önkéntes részt vegyen az angol gyarmatok függetlenségi harcában. Washington tábornokká nevezte ki.

25: Talleyrand, Charles-Maurice, gróf (1754-1838) – híres diplomata, Napóleon, majd XVIII. Lajos külügyminisztere.

26: Désaugiers, Marc-Antoine (1772-1827) – vígjáték– és dalíró, Béranger felfedezője és támogatója.

27: Ségur, Joseph-Alexandre, vikomt (1756-1805) – színművek és szellemes chansonok, kedves románcok szerzője.

28: kegyetlen zsarnok (spanyol).

29: Talma, Francois-Joseph (1763-1826) – híres tragikus színész.

30: Anne Radcliffe (1764-1823) – angol írónő, fantasztikus és a borzalmakat halmozó regényei a múlt század elején igen népszerűek voltak.

31: Szádi (1184-1291) – perzsa költő, az életöröm hirdetője; az első perzsa költő, akit Európában megismertek.

32: Háfiz (kb. 1300-1389) – a másik nagy perzsa klasszikus költő, ugyancsak az élet szépségeinek megéneklője, páratlan formaművész.

33: Pindaros (Pindarosz; i. e. kb. 522-442) – görög lírikus, szárnyaló ódáiból, győzelmi énekeiből maradt ránk néhány kötetnyi, egyéb költeményei elvesztek.

34: Édouard az Új Heloïse című Rousseau-regényben a hősnőnek, Julie-nek angol udvarlója. Mikor megtudja, hogy a lány Saint-Preux-t szereti, lemond szerelméről, és segíti a fiatalokat.

35: Bizonyára a már idézett Clarisse Harlowe-ról van szó.

36: A mohamedán paradicsom örökifjú, szépséges szüzei.

37: Choderlos de Laclos levélregénye, a XVIII. századi előkelő társaság kegyetlen cinizmusának hű tükre.

38: Balzac valószínűleg Sade márki: Justine vagy az erényesség hátrányai című könyvére gondol.

39: A perzsa mesék és versek tündére.

40: Byron: Manfred című drámai költeményének címszereplője, a mágia mestere, akárcsak Goethe Faustja.