Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

A HÓDÍTÓ ROBUR

fordította
Huszár Imre

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-472-6 EPUB
ISBN 978-963-559-473-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe:
Robur le Conquérant

első kiadás:
1886

a borító Léon Benett (1839 – 1917)
metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

Melyben a tudós világ zavara nem csekélyebb
a tudatlan világ zavaránál

Puff!... Puff!...

A két pisztolylövés csaknem egyszerre dördült el. Egy tehén, amely mintegy ötven lépésnyi távolságban sétálgatott, az egyik golyót a hátgerincébe kapta. Pedig ártatlan volt az egész dologban.

Az ellenfelek közül egyik sem sebesült meg. Ki volt a két gentleman? Nem lehet tudni, pedig ez kétségkívül kedvező alkalom lett volna arra, hogy neveiket átadják az utókornak. Mindössze csak annyit mondhatunk, hogy az idősebbik angol volt, az ifjabbik pedig amerikai. Ami azonban ama hely megjelölését illeti, ahol az ártatlan kérődző utolsót harapott a fűbe, ennél semmi sem könnyebb. E hely a Niagara jobbpartján volt, nem messze attól a lánchídfői, amely az amerikai partot a kanadai parttal összeköti, három angol mérföldnyire a zuhatagok alatt.

Ekkor az angol az amerikai felé közeledett és így szólt:

- Én pedig mégis csak azt állítom, hogy a Rule Britannia volt.

- Nem! a Yankee Doodle volt! - felelte az amerikai.

A szóváltás már-már újra kezdődött, mikor az egyik tanú - kétségkívül a szarvasmarha érdekében - közbe szólt.

- Mondjuk, hogy a Yankee Doodle és a Rule Britannia volt és menjünk reggelizni.

Ezt a kompromisszumot az amerikai és az angol nemzeti nóták közt közmegelégedéssel elfogadták. Amerikaiak és angolok karöltve fölmentek a Niagara balpartjára a Goat-Island szállodájába, amely a két zuhatag közt semleges területet képez. Miután most már szemközt ülnek a hagyományos lágy tojással, sonkával, hideg roastbeeffel, a szájpadlás-perzselő mixed picklesszel és a teának oly mennyiségével, amely a híres zuhatagokkal is méltán versenyezhetne - nem fogjuk őket élvezetükben háborgatni. Különben is nem igen valószínű, hogy még valaha szó legyen róluk ebben az elbeszélésben.

Kinek volt igaza, az angolnak-e vagy az amerikainak? nehéz volna elhatározni. De a párbaj eléggé mutatja, mily szenvedélyre gerjesztette a kedélyeket nemcsak az újvilágban, de a régi kontinensen is egy megmagyarázhatatlan tünemény, amely körülbelül egy hónap óta minden elmét megzavart. Os sublime dedit coelumque tueri, monda Ovidius az emberi nem nagyobb dicsőségére. És valóban, mióta az ember a földgömbön megjelent, sohase nézték annyira az eget.

Éppen a múlt éjjel egy légi trombita érces hangjai harsantak meg Kanada ama része felett, amely az Ontario-tó és az Erie-tó közt fekszik. Némelyek a Yankee Doodle-t hallották, mások a Rule Britanniát. Innét támadt az angolszászok közt az a szóváltás, amely egy reggelivel végződött a Goat-Islandon. Pedig voltaképpen talán egyik se volt a két hazafias dal közül. De senki sem volt kétségben aziránt, hogy ez a sajátszerű hang azzal a különlegességgel bírt, hogy úgy hangzott, mintha az égből érkezne a földre.

Azt kellett-e hinni, hogy valamelyik angyal vagy arkangyal fújt égi trombitájába?... Vagy talán jókedvű léghajósok játszottak e harsány hangszeren, amelynek a hírnév oly lármásan veszi hasznát?

Nem! Nem volt ott se léghajó, se léghajós. Egy rendkívüli tünemény jelentkezett a magasabb légi régiókban, olyan tünemény, amelynek sem természetét, sem eredetét nem tudták felismerni. Ma Amerika felett jelent meg, negyvennyolc órával később Európa felett, nyolc nap múlva Ázsiában, a Mennyei Birodalom felett. Mi volt ez a trombita, amely vándorlását ekképp jelezte, ha nem az utolsó ítélet trombitája?

A tünemény a földgömb összes országaiban, királyságokban éppúgy, mint köztársaságokban, bizonyos nyugtalanságot okozott, melyet mindenáron le kellett csillapítani. Ha önök a házukban valamely szókatlan és megmagyarázhatatlan zörejt hallanának, nem az volna-e legelső dolguk, hogy a zörej okát minél hamarább kipuhatolják; és ha ez nem sikerülne, nem hagynák-e el házukat és nem költöznének-e más házba? Kétségkívül! De ez esetben a ház a földgömböt jelentette, amelyből nem lehet átköltöznünk a Holdra, Marsra, Vénuszra, Jupiterre vagy a naprendszer valamelyik másik bolygójára. Ki kellett tehát nyomozni, mi történik, nem a végtelen űrben, hanem a légkör régióiban. Ahol nincs levegő, ott nincs zaj és miután zaj tagadhatatlanul volt, - mégpedig trombita hangjai által okozott zaj - ennélfogva a tünemény szükségképpen ama légréteg közepette ment végbe, amelynek sűrűsége felfelé folyvást csökken és amely csak nyolc kilométernyi magasságban veszi körül a földgömböt.

Természetesen ezer meg ezer hírlap felkapta e kérdést, megvitatta minden oldalról, megvilágította vagy elhomályosította, való vagy valótlan tényeket híresztelt, megrémítette vagy megnyugtatta olvasóit, - a kelendőség érdekében - szóval felizgatta a kissé megrémült nagy tömeget. A politika határozottan háttérbe szorult, anélkül, hogy emiatt a dolgok rosszabbra fordultak volna. De hát voltaképpen mit jelentett az egész?

Kérdéseket intéztek az egész világ csillagászati intézeteihez. Mire valók a csillagászati intézetek, ha a hozzájuk intézett kérdésekre nem tudnak felelni? Mire valók a csillagászok, akik százmilliárd mérföldről is szétválasztják egymástól a kettős és hármas csillagokat, ha néhány kilométernyi távolságban nem tudják fölfedezni egy kozmikus tünemény eredetét?

Nem is lehetne kiszámítani, hány teleszkóp, messzelátó, szemüveg, látcső, orrcsipesz és monokli szegeződött e szép nyári éjszakákon az égre és hány szem kandikált a mindenféle nagyságú és tökélyű műszerekbe. Legalább is százezrekre menne ezek száma. Bízvást mondhatnék tízszerte, húszszorta többre az égboltozaton szabad szemmel látható csillagok számánál. Nem! a fél földgömb minden pontjáról egyidejűleg megfigyelt nap- vagy holdfogyatkozás sohasem ébresztett ily általános kíváncsiságot.

A csillagdák feleltek, de nem kielégítően. Mindegyik adott véleményt, de mindegyik másfélét. Április hó utolsó és május hó első heteiben ennélfogva valóságos belháború tört ki a tudományos világban.

A párizsi obszervatórium nagyon tartózkodóan viselkedett. Egyik osztálya sem nyilatkozott. A matematikai csillagászat osztályában nem tartották méltónak megfigyeléseket tenni; a délköri műveletek osztályában semmit sem födöztek föl; a természettani műveletek osztályában semmit sem vettek észre; a geodéziai osztályban semmit sem tapasztaltak; a meteorológiai osztályban semmit sem láttak; a számolási osztályban semminek sem akadtak a nyomára. A vallomás legalább őszinte volt. Hasonló őszinteséget tanúsított a mont-sourisi obszervatórium és a Saint-Maur parkban levő delejességi állomás. Nem csekélyebb tiszteletet tanúsított az igazság iránt a Bureau des Longitudes. A franciákat nem hiába nevezik frankoknak, vagyis őszintéknek.

A vidéki állomások kissé merészebben nyilatkoztak. Május 6-ról 7-re éjjel talán mutatkozott valamely villamos eredetű fény, mely azonban nem tartott húsz percnél tovább. A Pic du Midin ezt a fényt este kilenc és tíz óra közt látták. Puy-de-Dôme-ban a meteorológiai állomáson éjfélutáni egy és két óra közt figyelték meg; a Ventoux-hegyen, a Provence-ban két és három óra közt; Nizzában három és négy közt; végre a Semnoz Alpesen, Annecy, a Bourgeti-tó és a Genfi-tó közt abban a pillanatban, mikor hajnalodni kezdett.

E megfigyeléseket nyilván nem lehetett mind egészen elvetni. Kétségtelen, hogy a fényt látták különböző pontokon, egymásután, néhány óra lefolyása alatt. Így tehát vagy különböző gócpontok idézték elő, amelyek végigfutottak a földi légkörön; vagy pedig, ha egyetlen gócpont idézte elő, akkor ez a gócpont oly sebességgel tudott haladni, amely csaknem kétszáz kilométernyire rúghatott óránkint.

De vajon láttak-e nappal valami szokatlant a levegőben?

Dehogy.

Vagy legalább a trombitaszót lehetett-e hallani a légrétegekben?

Semmiféle trombitaszó sem hallatszott napkelte és napnyugta között.

Nagy-Britanniában nagy volt a zavar. Az obszervatóriumok nem bírtak egyetértésre jutni.

Greenwich nem tudott megegyezni Oxforddal, noha mind a kettő azt állította, hogy semmi sincs a dologban.

- Optikai csalódás! - mondta az egyik.

- Akusztikai csalódás! - mondta a másik.

S e felett összevesztek. De csalódás, mindenesetre.

A berlini és a bécsi obszervatóriumok közt támadt vita nemzetközi bonyodalmak előidézésével fenyegetett. - De Oroszország a pulkovai obszervatórium igazgatójának személyében bebizonyította nekik, hogy mind a kettőjüknek igaza van; az egész csak attól a szemponttól függ, amelyet elfoglalnak az elméletileg lehetetlen, de gyakorlatilag lehetséges tünemény természetének megítélésében.

Svájcban, a Säntisen, az Appenzell kantonban levő obszervatórium, a Rigin, a Gäbrisen, a Szent Gotthárdon, Szent Bernáton, a Julieren, a Simplonon, Zürichben és a tiroli havasok közt a Sonnblicken levő állomások nagyon tartózkodóan viselkedtek az érdekes tüneménnyel szemben, amelyet még soha senki sem konstatált - és ez a tartózkodás nagyon okos volt.

De Olaszországban, a Vezúv meteorológiai állomásán, az Etna állomásán, amely a hajdani Casa Ingleseben van elhelyezve, a Monte Cavon, az illető tudósok nem haboztak elismerni a tünemény valódiságát; miután látták egy napon egy kis gőzgomoly és egy éjjel hullócsillag alakjában. Hanem hogy voltaképpen mi lehetett, azt ők sem tudták.

Valóban, a titok kezdte már untatni a tudósokat, míg másfelől szenvedélyesen érdekelte, sőt el is rémítette a tudatlanokat, akik a természet bölcs törvényeinél fogva mindig az óriási többséget képezték, képezik és fogják képezni e földön. A csillagászok és a meteorológusok megszűntek volna vele foglalkozni, ha 26-ról 27-re éjjel Finnmarkban (Norvégia) a kantokeinói obszervatóriumban és 28-a és 29-e közti éjjel Spitzbergenben az isfjordi obszervatóriumban egyrészről a norvégek, másrészről a svédek egyetértésre nem jutottak volna abban, hogy egy északi fény közepette megjelent valami óriási madár - valami légi szörnyetegféle. Habár az alakját nem is lehetett szabatosan meghatározni, annyi mégis kétségtelen volt, hogy bizonyos testecskéket dobott ki magából, melyek úgy durrogtak, mint a bomba.

Európában szíveskedtek nem kétségbe vonni a finnmarkeni és a spitzbergeni állomások megfigyeléseit. Az egész dologban az látszott a legcsodálatosabbnak, hogy a svédek s norvégek valaha valamiben egyetérthettek egymással.

Az állítólagos fölfedezés felett nagyokat nevettek Dél-Amerika összes obszervatóriumaiban, Brazíliában, Peruban, La Platában, nemkülönben Ausztráliában is, Sidneyben és Adelaide-ben úgy, mint Melbourne-ben. Pedig az ausztráliai nevetés a legragadósabbak közé tartozik.

Szóval csupán egyetlen egy meteorológiai állomás főnöke nyilatkozott igenlőleg e kérdésben, dacára a tömérdek gúnynak, amelyet e kijelentés ellene zúdíthatott. Ez a bátor ember egy kínai volt, a Zi-Ka-Wey obszervatórium igazgatója. Ez a csillagászati állomás egy tágas síkság közepén épült, nem egészen negyven kilométernyire a tengertől és óriási láthatárral, rendkívül tiszta légkörrel bír.

- Lehetséges, - mondta az igazgató - hogy az egész nem egyéb madárszerű készüléknél, repülőgépnél.

Mily ízetlen tréfa!

Azonban, ha a vitatkozások élénken folytak az óvilágban, képzelhető, milyenek lehettek az újvilág ama részén, melynek legnagyobb területét az Egyesült Államok foglalják el.

A yankee tudvalevőleg nem szokott egyszerre négy úton elindulni, hanem csak egyen, és pedig rendszerint azon, amely egyenesen célhoz vezet. A szövetséges államok obszervatóriumai nem is mulasztották el kendőzetlenül megmondani egymásnak kölcsönösen véleményüket. Ha messzelátóikat nem vagdalták egymás fejéhez, ez csakis annak tulajdonítandó, hogy kénytelenek lettek volna csillagászati műszereiket másokkal pótolni éppen abban a percben, mikor legnagyobb szükség lehetne rájuk.

A vitás kérdésben a washingtoni obszervatórium Columbiában és a cambridge-i a Duna-államban szemközt állt a Darmouth College-i obszervatóriummal Connecticutben és az Ann Arbor-ival Michiganben.

A vita tárgyát nem a megfigyelt tünemény mivolta képezte, hanem a megfigyelés tüzetes pillanata, mert valamennyien azt állították, hogy egy és ugyanazon éjjel, ugyanabban az órában, ugyanabban a percben, ugyanabban a másodpercben pillantották meg, noha a rejtélyes tünemény pályája csak közepes magasságban haladt el a láthatár felett. Már pedig a Connecticuttól a Michiganig, Dunától Columbiáig elég nagy a távolság arra, hogy e kettős megfigyelés ugyanabban a pillanatban a lehetetlenségek közé soroztassék.

Dudley Albanyban, New York államban és West Point, a katonai akadémiában, megcáfolták kollegáikat egy jegyzékben, amely számokkal fejezte ki a rejtélyes tünemény feltűnését és elhajlását.

De később kisült, hogy ezek a tudósok tévedésben voltak a kérdéses égitest felől; amit ők megfigyeltek, az csak egy meteor volt, amely átsurrant a légkör rétegein. Ez a meteor tehát nem lehetett az általánosan vitatott tárgy. De különben is, hogyan trombitálhatott volna a fentemlített meteor?

Ami pedig ezt a trombitaszót illeti, annak harsogó riadalmát csakugyan nem lehetett az akusztikai csalódások sorába iktatni. A fülek ez esetben éppoly kevéssé csalódtak, mint a szemek. Az emberek csakugyan láttak és csakugyan hallottak. Május 12-ről 13-ra virradó éjjel -nagyon sötét éjszaka volt - a Yale College csillagászainak a sheffieldi Tudományos Intézetben módjukban volt leírni egy d-dúr hangnemben írt zenei frázis néhány ütemét, amelyek hangról-hangra, ritmusról ritmusra megegyeztek az ismeretes Chant du Départ refrénjével.

- Úgy van! - mondták a tréfásabb kedélyűek - ez egy francia zenekar, amely a légköri rétegben játszik.

De tréfával nem lehet elütni a dolgot. Ezt a megjegyzést a bostoni obszervatórium kockáztatta, amelyet az Atlantic Iron Works Society alapított és amelynek véleménye csillagászati és meteorológiai kérdésekben kezd törvényerővel bírni a tudományos világban. Ekkor közbelépett a cincinnatii obszervatórium, mely 1870-ben épült a Lookour-hegyen Kilgoor úr nagylelkűségéből és világszerte híres a kettős csillagok mitrometrikai méreteiről. E tudományos intézet igazgatója teljes jóhiszeműséggel kijelentette, hogy minden bizonnyal van valami a dologban, hogy valamely mozgó test meglehetősen rövid időközökben mutatkozik a légkör különböző pontjain; de hogy e mozgó test mivoltáról, terjedelméről, gyorsaságáról és pályájáról teljes lehetetlen határozott véleményt mondani.

Ekkor egy roppantul elterjedt hírlap, a New York Herald egyik előfizetőjétől a következő - névtelenül beküldött - közleményt kapta:

«Az olvasóközönség még bizonyára nem feledte el azt a versengést, amely néhány év előtt támadt, a ragginahrai Begum örökösei: Sarrazin francia orvos és Schultze német mérnök, Francaville és Stahlstadt e két lakosa közt, amely két város az Oregon déli részén fekszik, az Egyesült Államokban.

«Az se ment feledésbe, hogy Schultze úr, Francaville-t elpusztítandó, egy óriás löveget röpített ki, amelynek feladata volt lezuhanni a francia városra és azt egyszerre megsemmisíteni.

«Még kevésbé mehetett pedig feledésbe az a körülmény, hogy e löveg, amelynek kezdetleges sebességét az óriási ágyúból való kilövetése pillanatában rosszul számították ki, a közönséges lövegekénél tizenhatszorta nagyobb, - vagyis óránként hatszáz kilométernyi sebességgel röpült - hogy többé le se esett a földre, hanem meteor alakjában kering és fog keringeni örökké a földünk körül.

«Miért ne lehetne ez ama kérdéses mozgó test, amelynek létezését nem lehet tagadni?»

A New York Herald, előfizetője valóban leleményes ember lehet! De hát a trombita? Schultze úr lövegében nem volt trombita!

Tehát mindezen magyarázatok semmit se magyaráztak meg és az összes figyelők megfigyelései semmit sem értek.

Egyedül a Zi-Ka-Wey obszervatórium igazgatójának véleménye tartotta még fenn magát. De egy kínai véleménye!

Nem kell hinni, hogy az ó- és az újvilág közönsége elvégre is megunta a dolgot. Nem! a vitatkozások vígan folytak tovább anélkül, hogy sikerült volna egyetértésre jutni. Pedig lett volna rá idő. Néhány nap múlt el anélkül, hogy a tünemény - akár meteor volt, akár egyéb - mutatkozott volna. Trombitaszó se hallatszott a levegőben. Vajon a rejtélyes égitest lezuhant-e a földgömb valamely pontjára, ahol nehéz lett volna a nyomára akadni - például valamelyik tengerbe?

Vajon az Atlanti-tenger, a Csendes-tenger vagy az Indiai-óceán mélységeiben fekszik-e valahol? Hogyan lehetett volna e tekintetben határozottan nyilatkozni?

De ekkor, június 2-a és 9-e közt, újabb tények egész sorozata ment véghez, amelyeket egy egyszerű kozmikus tünemény feltételezésével nem lehetett megmagyarázni.

Nyolc nap alatt a hamburgiak a Szent Miklós-torony tetején, a törökök az Hagia Sophia mecset legmagasabb minaretjén, a roueniak székesegyházuk érctornyán, a strassburgiak a Münster ormán, az amerikaiak a Hudson torkolata előtt, a Szabadságszobor magasra felnyújtott fáklyáján és Bostonban, a Washington-emlék tetején, a kínaiak Kantonban, az ötszáz szellem tiszteletére épült pagoda csúcsán, az indiaiak a tanzsuri-templom gúlájának tizenhatodik emeletén, a rómaiak a Szent Péter-templom keresztjén, az angolok Londonban, a Szent Pál-templom keresztjén, az egyiptomiak a gizehi nagy gúla csúcsán, a párizsiak az 1889-i világkiállítási, 300 méternyi magas vastorony villámhárítóján egy-egy lobogót láthattak, amely e nehezen hozzáférhető pontok mindegyikén lengett.

A lobogó fekete szövetére csillagok voltak hímezve és a közepén egy arany nap tündökölt.

MÁSODIK FEJEZET

Melyben a Weldon Institute tagjai vitatkoznak anélkül,
hogy egyetértésre tudnának jutni

- És a legelső, aki az ellenkezőt fogja állítani...

- Igazán?... Pedig fogjuk állítani, ha okunk lesz rá!

- És pedig az ön fenyegetései dacára!...

- Vigyázzon a szavaira, Fyn Bat!

- Ön pedig az önéire, Prudent bácsi!

- Én azt állítom, hogy a csavar nem lehet hátul!

- Mi is!... mi is! - kiáltotta legalább ötven hang egyszerre.

- Nem! Elől kell lennie! - kiáltott Evans Phil.

- Elől! - ismételte másik ötven hang, nem kevésbé erélyes határozottsággal.

- Így sohasem leszünk egy véleményen.

- Soha!... Soha!

- Akkor hát miért civakodunk!

- Ez nem civakodás, hanem eszmecsere!

Pedig ezt bizony nem egy könnyen hihette volna el valaki, aki a feleselést, a lármát és ordítást hallotta, amely egy jó negyedóra óta uralkodott az ülésteremben.

Igaz, hogy e terem a legtágasabb helyiség volt a Weldon Institute-ban, e mindenekfelett híres klubban, melynek székhelye a Walnut utcában van, Philadelphiában, az észak-amerikai Egyesült Államok Pennsylvania államában.

A megelőző napon, egy gázlámpa-gyújtogató megválaszttatása alkalmából, a városban nyilvános tüntetések mentek véghez; lármás mítingeket tartottak, verekedés sem hiányzott. Ebből nagy izgalom támadt, amely még nem csöndesült le és talán innét eredt a Weldon Institute tagjainak nagy ingerlékenysége. Pedig hát csak egyszerű összejövetele volt a ballonistáknak, amelyben a léghajók kormányzásának még akkor is érdekfeszítő kérdése felett vitatkoztak.

Az Egyesült Államok ama városában történt ez, amelynek gyors emelkedése még New Yorkét, Chicagóét, Cincinnatiét és San Franciscóét is felülmúlta, oly városban, amelynek pedig nincs kikötője, amely nem szénbányákban vagy petróleumforrásokban bővelkedő vidék központja, sem gyártelep, sem pedig vasúti csomópont, oly városban, amely nagyobb Berlinnél, Manchesternél, Edinburghnál, Liverpoolnál, Bécsnél, Szentpétervárnál, Dublinnél, oly városban, amelynek parkjába beleférne Angolország fővárosának mind a hét parkja, szóval oly városban, amely jelenleg közel egy millió és kétszázezer lelket számlál és magát a világ negyedik városának nevezi, London, Párizs és New York után.

Philadelphia, nagyszerű házaival és páratlan közintézeteivel, csaknem márvány város. Az újvilág leghíresebb tanintézete a College Girard és ez Philadelphiában van. A földgömb legnagyobb vashídja a Schuylkill folyam két partját köti össze és Philadelphiában van. A szabadkőművesek legszebb temploma Philadelphiában van. Végre a léghajózás kedvelőinek legnagyobb klubja szintén Philadelphiában van. És ha az olvasó meglátogatja velünk a klubot június 12-én este, talán fog ott némi mulatságot is találni.

A nagyteremben mintegy száz ballonista mozgott, szaladgált, gesztikulált, beszélt, vitatkozott, civakodott - persze valamennyi feltett kalappal - egy elnök, titkár és pénztárnok felügyelete alatt. A jelenlevők nem voltak mérnökök. Nem csupán kedvelői mindannak, ami a léghajózásra vonatkozik, de szenvedélyes kedvelői és főleg elkeseredett ellenségei mindazoknak, akik a léggömbökkel «a levegőnél nehezebb» készülékeket: repülőgépeket, léghajókat és egyebeket állítják szembe. Lehetséges, hogy e derék emberek valaha fel fogják találni a léggömbök kormányozhatóságának titkát, de az az egy bizonyos, hogy az elnöküknek nem csekély fáradságába került őket magukat kormányozni.

Az elnök, akit Philadelphiában mindenki ismer, a híres Prudent bácsi volt. Prudent volt a családi neve. Ami a «bácsi» melléknevet illeti, ez senkit se lephetett meg Amerikában, ahol az ember lehet bácsi, anélkül, hogy volna unokaöccse vagy unokahúga. Itt bácsinak nevezik az embert, mint másutt «apónak» az olyanokat is, akik sohase bizonyították be apai minőségüket.

Prudent bácsi tekintélyes volt és neve dacára[1] emlegették bátorságát. E mellett nagyon gazdag is volt, ami még Amerikában sem árt. Hogy is ne lett volna gazdag, mikor a Niagara-zuhatag részvényeinek nagy része az ő birtokában volt. Akkoriban egy társaság alakult mérnökökből Buffalóban, a zuhatagok értékesítésére. Pompás üzlet volt. A hétezerötszáz köbméter víz, amely ott másodpercenként lezuhan, hétmillió lóerőt képvisel. Ez az óriási erő, amely ötkilométernyi kerületben az összes gyárak közt felosztatott, évenként ezerötszáz millió franknyi megtakarítást eredményezett, s ezen összeg egy része a társulat pénztáraiba, különösebben pedig Prudent bácsi zsebeibe folyt. Ezenfelül nőtlen is volt és egyszerű életmódot folytatott; összes szolgaszemélyzete Frycollin nevű inasából állt, aki nem érdemelte, hogy ily bátor urat szolgáljon. Hiába! vannak ily ellenmondások a természetben!

Prudent bácsi nagyon gazdag lévén, igen természetes, hogy voltak barátai is; de voltak ellenségei is klub-elnök létére: egyebek közt mindazok, akik ezt az állást irigyelték tőle. A legesküdtebb ellenségek közt illik megemlítenünk a Weldon Institute titkárát.

A titkár Evans Phil volt, szintén nagyon gazdag ember, miután ő igazgatta a Walton Watch Companyt, a híres óragyárat, amely naponkint ötszáz óragépet állít elő és amelynek készítményei kiállják a versenyt a legjobb svájci készítményekkel. Evans Philt tehát a világ, sőt az Egyesült Államok legboldogabb emberei közé lehetett volna sorozni, ha nem Prudent bácsi lett volna a klub elnöke. Evans Phil is negyvenöt éves volt, mint Prudent bácsi, ő is rendíthetetlen egészségnek örvendett, mint az, ő is minden kételyen felül álló bátorsággal bírt, mint az, ő se volt hajlandó - éppoly kevéssé, mint az - felcserélni a nőtlenség bizonyos előnyeit a házasélet kétes előnyeiért. E két ember arra volt teremtve, hogy megértse egymást - de nem értette meg. Emellett, meg kell vallanunk, mindkettő erőszakos jellemmel bírt, csakhogy Prudent bácsi hevesvérű, Evans Phil ellenben hidegvérű volt.

És hogyan történt, hogy nem Evans Philt választották meg a klub elnökéül? A szavazatok teljesen egyenlően oszlottak meg közte és Prudent bácsi közt. Hússzor szavaztak és hússzor nem alakult többség sem az egyik, sem a másik mellett. Ez a kellemetlen helyzet akár tovább is tarthatott volna a két jelölt életénél.

Ekkor a klub egyik tagja egy módot ajánlott a szavazatok megosztására. Ez a tag Cip Jem volt, a Weldon Institute pénztárnoka. Cip Jem a meggyőződéshű vegetáriánusok, vagyis zöldségevők és az összes állati tápszerek és erjesztett folyadékok félig brahman, félig muzulmán száműzői közé tartozott és mint ilyen vetélytársa volt a Niewmaneknek, a Pitmaneknek, a Wardoknak, a Davieknak, akiket ezen ártatlan felekezet kitűnőségei gyanánt tisztelnek.

Ez alkalommal Cip Jemet a klub egy másik tagja támogatta: Forbes T. Vilmos, egy nagy gyár igazgatója, amely gyárban a cukorüledéket szénsavval kezelt rongyokból állítják el, következőleg ócska fehérneműből készítenek cukrot. Forbes T. Vilmos igen tekintélyes ember volt s egyszersmind atyja két igen kedves aggszűznek, Dorottya, másképp Dole és Martha, másképp Mat kisasszonyoknak, akik Philadelphiában a legjobb társaság hangadói voltak.

Cip Jem, Forbes T. Vilmos és mások által támogatott indítványának tehát az lett az eredménye, hogy elhatározták, hogy a klub elnökét a «középpont» módszere szerint fogják megválasztani.

Valóban ezt a módot alkalmazni lehetne mindazon esetekben, mikor a legérdemesebb egyént óhajtják megválasztani és számos igen józan gondolkozású amerikai polgár már szándékozott is e módszert indítványozni az Egyesült Államok elnökének választásánál.

Két teljesen tiszta fehér lapra egy fekete vonalat húztak. Mind a két vonal hosszúsága tökéletesen egyforma volt, mert meghatározásánál oly szigorú pontossággal jártak el, mintha csak a legelső háromszög alapjának meghatározásáról lett volna szó, valamely fontos háromszögelési műveletnél. Miután ez megtörtént, a két papírlapot kiállították egyforma világosságba az ülésterem közepén, a két jelölt mindegyike felfegyverezte magát egy hegyes tűvel és egyszerre indult el a számára kijelölt lap felé. A két vetélytárs közül azt fogják kikiáltani a Weldon Institute elnökéül, aki tűjét a középponthoz közelebb fogja beszúrni.

A műveletnek természetesen egyszerre, minden tapogatódzás és keresgélés nélkül kellett megtörténni, egyes-egyedül a szemmérték biztonságának segélyével.

Prudent bácsi egyszerre szúrta be tűjét Evans Phillel. Aztán elkezdődtek a mérések, annak kipuhatolására, hogy a két vetélytárs közül melyik közelítette meg jobban a középpontot.

Oh, csodák csodája! Mindkét vetélytárs oly szabatosan végezte a műveletet, hogy a mérések észrevehető különbséget nem eredményeztek. Ha talán a két tű nem állt is a vonal középpontjában, annyi bizonyos, hogy mind a kettő látszólag teljesen egyenlő távolságra állt tőle.

Ennek folytán nagy zavar támadt a gyülekezetben.

Szerencsére a tagok egyike, Milnor Truk, azt indítványozta, hogy a méréseket ismételjék a Perreaux úr mikrometrikai gépe által rovásolt vonalzó segélyével, amelyen egy milliméter ezerötszáz részre van felosztva. Ezzel a vonalzóval, amely egy ezredrész méter ezerötszázadrészét is jelzi, újra kezdték a méréseket és miután az eredményt egy górcső segélyével megvizsgálták, a következő tényállás konstatáltatok:

Prudent bácsi a középpontot hat ezerötszázadrész milliméternyire, Evans Phil pedig kilenc ezerötszázadrész milliméternyire közelítette meg.

Így történt, hogy Evans Phil csak a Weldon Institute titkárává lett, Prudent bácsi pedig a klub elnökéül kiáltatott ki.

Három ezerötszázad milliméternyi különbség, ennél több nem kellett hozzá, hogy Evans Phil szívében Prudent bácsi ellen olyan gyűlölet támadjon, amely bár lappangó állapotban van, de azért nem kevésbé kérlelhetetlen.

Ez időtájban, a XIX. század utolsó negyedében tett kísérletek óta, a kormányozható léggömbök kérdése némi haladást mutatott. A hajtócsavarokkal ellátott hajók, amelyeket 1852-ben Giffard Henrik, 1872-ben Dupuy de Lôme, 1883-ban a Tissandier testvérek, 1884-ben Krebs és Renard századosok függesztettek a hosszúkás alakú léggömbökhöz, bizonyos eredményeket tüntettek fel, amelyeket nem lehet számításon kívül hagyni. De ha e gépek a saját súlyuknál nehezebb légkörben, a csavar által hajtva és a légáramlat vonalát követve, sőt ellenkező irányú áramlat dacára is visszatértek kiindulási pontjukra, következőleg csakugyan «kormányozták» magukat, ez az eredmény csupán rendkívül kedvező körülményeknek volt köszönhető. Tágas és zárt helyiségekben, teljesen csöndes légkörben, sőt másodpercenként öt vagy hat méternyi sebességű csekély széláramlatban az ilyesmi megjárja; de mindent egybevetve, semmiféle gyakorlati eredményt sem értek el. Olyan áramlat ellenében, amely a szélmalmokat mozgásba hozza, vagyis másodpercenként nyolc méternyi sebesség mellett, a léggömbök körülbelül mozdulatlanul maradtak volna helyükön: másodpercenként tíz méternyi sebességű friss szellő ellenében hátrafelé haladtak volna; másodpercenként huszonöt-harminc méter sebességű szél elkapta volna, mint egy tollpelyhet; másodpercenként negyvenöt méternyi sebességű viharnál abban a veszélyben forogtak volna, hogy darabokra törnek, végre ama ciklonok egyikében, amelyeknek sebessége másodpercenként meghaladja a százmétert, egyetlen darabkájukat sem lehetett volna megtalálni. Megcáfolhatatlanul kitűnt tehát, még a Krebs és Renard századosok nagy feltűnést keltett kísérletei után is, hogy a kormányozható léggömbök sebességét éppen csak annyira sikerült fokozni, hogy egyszerű, gyönge szellőnek képesek voltak ellent állani. Ebből az következik, hogy mindeddig lehetetlen volt gyakorlatilag érvényesíteni a léghajózás eme módját.

Bármint legyen is, a léggömbök kormányozhatóságának problémája mellett, amely a kellő sebességüket biztosító módszer alkalmazásából áll, a motorok kérdése hasonlíthatatlanul gyorsabb előmeneteleket tett. Giffard Henrik gőzgépeit, Dupuy de Lôme izomerőalkalmazási módszerét lassankint a villamosmotorok váltották fel. Tissandier testvérek krómsavas hamuzsírral készült telepei a léggömb sebességét másodpercenként négy méternyire fokozták. Krebs és Renard századosok dinamó-villamos gépei tizenkét lóerejűek és átlag másodpercenként hetedfél méternyi sebességet eredményeznek.

És ekkor a motorok tekintetében mérnökök és gépészek igyekeztek megközelíteni mindinkább azt az eszményt, amelyet ilyenformán lehetne kifejezni: «egy gőzló egy zsebóra nagyságú szelencében». Lassankint csakugyan sikerült is felülmúlni ama villamostelepeket, amelyeknek titkát Krebs és Renard századosok szigorúan megőrizték és utánuk a léghajósok olyan motorokat alkalmazhattak, amelyeknek könnyűsége erejükkel arányosan növekedett. Minden esetre elég okuk volt tehát a nekibátorodásra azoknak, akik a kormányozható léggömbök értékesítésében bíztak. És mégis hány éleselméjű ember vonakodott elismerni ezen értékesítés lehetőségét! És valóban, ha a léggömb a nála súlyosabb légen támaszpontot talál, teljesen a köröskörül levő légrétegbe merül s annak hatalmába jut. Ily körülmények közt bármily hatalmas legyen is az alkalmazott hajtóerő - a gömb nagy tömege, amelyben a légköri áramlatok annyira megkapaszkodhatnak, hogyan állhatna ellent csak közepes szeleknek is? - Mindig ez volt a kérdés, amelyet azonban nagy terjedelmű készülékek segélyével igyekeztek megoldani.

A körülmények úgy akarták, hogy e küzdelemben a feltalálók egy hatalmas és könnyű hajtógép feltalálásáért küzdöttek, az amerikaiak leginkább megközelítették a fentebb körül írt eszményt. Egy akkoriban még ismeretlen bostoni vegyésztől megvásároltak egy villamos-dinamókészüléket, amely egy rejtélyes szerkezetű villamostelep alkalmazásán alapult. A legnagyobb gonddal készült számítások és a leglelkiismeretesebb szabatossággal felvett diagrammok azt bizonyították, hogy e készülékkel egy megfelelő nagyságú csavart mozgatva, másodpercenként huszonnyolc-harminc méternyi sebességet lehet elérni.

Ez valóban nagyszerű lett volna.

- És nem is drága! - tette utána Prudent bácsi, mikor a feltalálónak kellőleg kiállított nyugtájára átadta a legutolsó százezer dolláros bankjegycsomót, amelyen találmányát megvásárolták.

A Weldon Institute azonnal munkához látott. A pénz szívesen előbúvik az amerikaiak zsebéből, mikor olyan kísérletről van szó, amely gyakorlati haszonnal kecsegtet. A szükséges tőke befolyt anélkül, hogy részvénytársaságot kellett volna alakítani. A legelső felhívásra háromszázezer dollár özönlött a klub pénztáraiba. A munka elkezdődött az Egyesült Államok leghíresebb léghajósa, Tinder W. Harry igazgatása alatt, akit számtalan légutazása közül főleg három dolog tett halhatatlanná. Az első utazásakor tizenkétezer méternyire emelkedett fel, tehát magasabbra, mint Gay-Lussac, Coxwell, Sivel, Croce-Spinelli, Tissandier, Glaisher; második utazásában végig ment egész Észak-Amerikán, New Yorktól San Franciscóig, többszáz mérföldnyivel felülmúlván ezáltal a Nadarok, Godardok és mások utazásait, ide nem számítva Wise Johnt, ki csak ezerötszázötven mér- földnyi utat tett meg Saint Louistól a jeffersoni grófságig. Végre a harmadik nevezetes légutazása borzasztó eséssel végződött ezerötszáz lábnyi magasból és a merész utasnak nem történt egyéb baja csuklóficamnál a jobbkezén, holott Pilâtre de Rozier, aki csak hétszáz lábnyi magasságból zuhant alá, rögtön szörnyet halt.

Azon időben, amelyben elbeszélésünk kezdődik, már tisztán lehetett látni, hogy a Weldon Institute erélyesen veszi a dolgát. Philadelphiában a Turner-féle telepen már készen állt az óriási hosszúkás léggömb, amelynek ellenállási képességét rendkívül erősen sűrített levegővel próbálták ki. Ez a ballon bizonyára megérdemelte az «óriás» nevet.

Mekkora volt a Nadar-féle «Géant» űrtartalma? Hatezer köbméter. Mekkora volt Wise John léggömbjének űrtartalma? Húszezer köbméter. Mekkora volt Giffard léggömbjéé az 1878-i világkiállításon? Huszonötezer köbméter. Hasonlítsák össze önök ezt a három léggömböt a Weldon Institute légi gépével, mely negyvenezer köbméter űrtartalommal bírt és be fogják látni, hogy Prudent bácsinak és társainak volt egy kis joguk kevélynek lenni.