Bródy Sándor

LÁRVÁK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Gerhart Hauptmann

Első előadás a Nemzeti Szinházban

A vörös talár kritikája

Egy szegény leány mennybemenetele

Sámson

Eszményi férj

Rákosi Jenő

Dóczi báró lesz

GERHART HAUPTMANN

Utálatos férfi kofa-bölcselkedés lett úrrá a világ színpadjai fölött: az emberek fáradtak, búsak, szórakozni és örülni akarnak, tartalmas, mély vagy éppen szomoru szindarabot nem szabad nekik adni. A színi direktorság sohasem volt valami finom mesterség, de mivé lett, micsoda már ma. És ha meggondolom, hogy mily hatalom van a kezükben: fázom. És bántani még sem lehet őket, olyanok, mint a közönség és azok parancsára tagadják le az életből a bánatot, a keserves kemény és komoly szövődéseket, magát a halált.

Megbukott tehát a Gerhart Hauptmann uj darabja, amelynek egyik főszemélye maga a felséges, rejtelmes, nagyszerü és mulatságos halál. Érdekesebb személy még San-Toynál, sőt a Messegger boynál is. És ha nálunk bukott volna meg, akik puhák vagyunk, félünk, utáljuk az elmélyedést, rettegve őrizkedünk a komoly elragadtatástól. De megbukott a nagy, az ifju, a komoly Németországban, ahol nemcsak szórakozni akarnak. Képzeljed el, olvasóm, hogy milyen jó ez a darab, ha még ők sem állják. Mindenütt megbukott, unták és visszautasitották. Biztos tehát, hogy a Michael Kramer – az uj dráma – remekmunka. A hivatalnok– és vigéckritika a földre akarja teperni, a sárba kivánja gyurni a poétát, valószinü tehát, hogy Hauptmann olyan magasságba jutott, ahová ők nemcsak fel nem érnek, de már fel sem látnak. Azonban a bukás diadala nem teljes, alig várom, hogy a német császár az országból kiutasitsa az irót, aki arra csábitja alattvalóit, hogy érezzenek és gondolkozzanak. Amikor szindarab és szinház éppen arra való, hogy a gondterhes fejek három, vagy négy órára valami vidám vagy szomorkodó mókán megpihenjenek.

* * *

Az bizonyos, hogy a Michael Kramer nem móka, de azért engem irott élet rég vidámitott fel annyira, mint ez a dráma. Amig olvastam, napokig boldog voltam, mintha csak valami rendkivüli szerencse ért volna. Az is ért, mert iróra nézve nincs nagyobb szerencse, mintha friss remekmunkára lel. És van-e polgári tragédiában valami, ami minden bolond komikai helyzetnél, pompás viccnél jobban felderit: szereplő alakjainak a komolysága, mely arról győz meg, hogy mi emberek, mégis csak érünk valamit. Nem léha tréfa, oktalan és céltalan esetlegesség az életünk: gyövünk valamerrül, megérkezünk valamerre. Igaz, hogy ez utazásnak csaknem egész tartama alatt szürke felhők szállanak, de mégis csak cselekszünk valamit, megyünk előre… Hitefáradtan, elzüllve és elkomiszodva ez a mai világ: édes vigasztalásra lelhet ennek a prédikátor drámairónak a nagy és suggestiv hitében, jézusi szivében és müvészetében, amely isteni. Csak fojtsátok vissza a lélekzetet és tisztuljatok meg lelketekben, ugy hallgassátok: a gyönyörüség meg az öröm verőfénye száll ki a bánatos felhőkből. A dráma szürke, a dráma szomoru, de amit mond, az maga a napsütés: a legszomorubb dolgokban is benne vagyon a megnyugvás, a legrutabban is a szépség és az igaztalanság az igazság magvát rejti magában. A földön csuszva: égnek emelkedünk. Ne félj te ember, ne ess kétségbe, van valami.

* * *

Ennek a darabnak pedig meg kellett buknia, mert a bourgoislélek és a müvészlélek harca van benne megirva, de nem az első előnyére. Már pedig a spiszburgerség, amely a szinházban itél, nem bolond, hogy magát elitélje. Jó szerencse, hogy Hauptmann müvészi rejtelmességgel dolgozik, különben megeshetik vele, hogy kitapsolják és megkoszoruzzák tövissel. Elképzelem, hogy vágyott is erre, el tudom képzelni, hogy mennyire tudta élvezni a bukását. Bizonyos körülmények között nagy passzió lehet meg nem értetni, mert minden sikernél édesebb, ha magunk tapsolhatunk magunknak belől. Csak két-három ember legyen még mellettünk, akit nagyra tartunk. Ezek is inkább a bizonyosság és a próba kedvéért, hogy nem tévedünk. Sőt én azt hiszem, hogy a halhatatlanságra való érdem nem születhetik meg az eleven siker zajában. Ahhoz mártiromság kell, félreismertetés, meg nem értetés, sőt szitok, köpés és keresztfa.

Ezen látom egy pillanatra a Hauptmann szép halvány fejét. És látom: véres könyének verejtékét, ha már felszáradt, mint szimbólumot fogják csókolni és csodálkozva szidják az elmult korszakot, amely nem ismert reá és Michael Kramerben nem ismerte meg Faust-ot, a másodikat, a kevésbbé pompázót, az egyszerübbet.

Félve irom le, hogy ráismertem. Félek, hogy ha valaki ráles a halhatatlanságra: mindjárt homály esik azon, mindjárt nem lesz olyan szüz igaz.

* * *

A szinjáték pedig, mint müvészi alkotás: hatalmas előrelépés. Csupa nemesség és igénytelenség, semmi nincs benne senki kedvéért, minden a benne élő alakokért. Ezek maguknak játszanak és nincs egy fél poseuk sem, mely elárulná, hogy lesi őket valaki, aki hatásos cselekedeteket és szavakat vár tőlük. A legbiztosabb hatásukat elhagyják szállani maguk előtt, nem ügyelnek a skarabeusokra, a lódarazsakra, a dög-legyekre és aranyszárnyu szitakötőkre, amelyek ott alkalmatlankodnak körülöttük. Sulyos, komoly és sietős dolguk van, nem cifrázzák. Van egy genie, csunya és rossz formában elhelyezve: ez kiköt a jó és erős formában elhelyezett tehetségtelenséggel. Az utóbbi győz és bukik az első: a Kramer Mihály fia, aki lángész lévén, a jelentéktelen nősténybe veszkődik bele. Az pedig nem ismer rá, annak pedig nem kell. Szegény fiu kettős harcában: magával végez. Az apa ezt látja, nézi és konstatálja. Egy Faust, de nem pogány, nem kalandor, keresztény és becsületes. Ül az atelierejében – festő – és ülve, csaknem mozdulatlanul öleli karjába az egész drámát, amelynél bensőségteljesebbet nem irtak még soha.

* * *

Csak egy szikrával lenne rosszabb: ha sikert nem is arat, talán mégis felizgatja egy kissé a világot. De oly előkelő, annyira teli és érett: hogy várnunk kell, amig hozzája érünk. Aztán nagy hibái vannak: kiengesztelődés, bölcseség és poézis van benne és a német nemzet tömegének épp e három nem kell. Lenne a tartalma: bosszu, hetykeség és haszon, szóval: virágzó gyengékre való spekuláció!

Ugy érzem – és előre is szégyenlem –, hogy a fiaink rendkivül nagy szamaraknak fognak bennünket tartani.

* * *

Ideirom a Michael Kramer utolsó szavait, magyarul. A fia fekszik kiteritve előtte. Kramer egy tanitványával – egy okosabb fajta Wagnerrel, Lachmann nevüvel – beszélget.

Én egész nap itt ültem, rajzoltam, festettem, az arcát is lemintáztam. Ott van, ott, abban a selyemkendőben. Mert ő is csak annyi, mint a nagyok legnagyobbja. (Beethoven szobrára mutat.) És ha az ember az ilyesmit meg akarja rögziteni, megbolondul. Ami most az arcán van neki, Lachmann, minden megvolt ő benne. Én éreztem ezt, én tudtam ezt, én ösmertem ezt ő benne és még sem tudtam kiváltani a kincset. Lássa maga, a halál most kiemelte. Most minden telve van világossággal körülötte, és az mind belőle árad ki, ebből az arcból, Lachmann. És hallja csak, én kéjelgek ebben a világosságban, mint valami fekete, részeg pillangó. Hallja maga, az ember mindenképpen oly kicsivé lesz: az egész életen át én az ő iskolamestere voltam. Én kinoztam a fiut és ime ő igy megnőtt fölöttem a magasztosságban.

Én talán megfullasztottam ezt a növevényt. Talán elfogtam előle az ő napját: és ő utóbb elsenyvedt volna az én árnyékomban. De lássa maga Lachmann, ő szivébe nem vett be engem, és talán a barát hiányát érezte… Nekem Lachmann, nem volt megengedve, hogy én legyek ez a barát. Akkoriban, amikor az a lány nálam járt, akkor én… akkor én megpróbáltam, amit tudtam. De akkor hatalmába keritette őt a rosszaság, és ha a Rossz urrá lett felette – akkor jól esett neki, ha nekem fájdalmat okozhatott.