Gion Nándor

Aranyat talált

– részlet –

© Gion Nándor örököse, 2021

I.

Tölgyesi Mihály honvéd közlegény, amint ezt évekkel később elmesélte nekem, 1945 fázós elején a szovjet felszabadító hadsereg nyomában vonult be Budapestre.

Előtte nem sokkal ő is szovjet fogságba esett, neki is azt bizonygatták, hogy felszabadították, de amikor egyre keletibb irányba terelték a magyar hadifoglyokat, gyanút fogott, és egy szép napon még magyar területen megszökött kettesben vejemmel, a Kis Kőművessel együtt. Két ellenkező irányba indultak, nehogy üldözőbe vegye őket az egyébként csekély létszámú őrség, az oroszok utánuk lőttek ugyan, de a két apró termetű szenttamási ember akkor már lőtávolságon kívül volt. A Kis Kőműves eszetlenül túl korán hazajött Szenttamásra, az itteni felszabadítók, a szerb partizánok majdnem felkoncolták, a véletlen, vagy talán nem egészen véletlen szerencsének köszönhette életben maradását, és azt hiszem, hogy mérhetetlenül irigyelte legjobb barátját, Tölgyesi Mihályt, aki Budapest felé tartott, és nem sietett túlságosan.

Kanyargósan és igen óvatosan menetelt a szovjet hadsereg nyomában, honvédruháját útközben lecserélte civil nadrágra, kabátra, egy szakadt subára és egy birkabőr kucsmára, de még ilyen öltözetben sem akart összetalálkozni az orosz katonákkal, mert korábban látta, hogy ezek nemcsak honvédeket, hanem polgári ruhás férfiakat is terelgetnek kelet felé. Megvárta hát, amíg elhallgatnak az ágyúk, és csak akkor lépte át a város határát. Egyenruhájából csupán a borjúját tartotta meg, azt útközben megpakolta csöves kukoricával, és egy hosszú konyhakést rakott még a kukoricacsövek közé, amelyet csákójáért cserélt el valamelyik tanyán, Dabas környékén.

Azelőtt soha nem járt Budapesten, sőt egyetlen igazi nagyvárosban sem, de bízott saját leleményességében, biztos volt benne, hogy a magas házak között is gyorsan feltalálja magát. A romos házak megriaszthatták volna, de addigra már kellőképpen megedződött a háborúban, hozzászokott a romos épületekhez, és bár óvatosan, de félelem nélkül igyekezett arrafelé, ahol valamiféle életet sejtett.

Alapjában véve szerencsés embernek tartotta magát, sok nehéz helyzetből kikeveredett már, és ezúttal is szerencséje volt. Egy lovat talált a leomlott falak között. A ló kétkerekű kordéba fogva, egy mély bombatölcsér fölé lógatta a fejét, és olyan sovány volt, mintha a magyar népmesékből lépett volna elő, hogy később táltos legyen belőle. Tölgyesi Mihály körülnézett, a közelben nem észlelt mozgást, nem látott embereket, megragadta a ló zabláját, és így lépkedett tovább, a girhes ló engedelmesen követte, húzta a kordét maga után, és Tölgyesi Mihálynak akkor állítólag Török Ádám és én jutottam eszébe, visszaemlékezett arra, hogy 1941 tavaszán a magyar honvédség szenttamási bevonulása után igáslovak hátán kimentünk a határba, és Török Ádám megsarcolta a tehetősebb szerb gazdákat. Lehet, hogy eszébe jutottunk, lehet, hogy nem, Tölgyesi Mihály sohasem számított megbízhatóan igazmondó embernek, az ő külön történetét is csak fenntartással adom tovább, főbb vonalaiban bizonyára valós, a részletek azonban esetleg színezettek.

Szóval ballagott tovább a lóval és a kordéval a szomorú városban, és először egy csapat viseltes öltözetű gyerekkel, kamasz fiúkkal találkozott. Gyanakodva méregették, követték a kordét, majdnem fenyegetően viselkedtek. Az egyik kamasz, aki nagyon tiszta, kék szemekkel nézett rá, és aki nyilvánvalóan a banda vezére volt, a lóra mutatott.

– Ez a Csóka. A Szemetes bácsi lova.

– Megvettem tőle – mondta Tölgyesi Mihály, és vonszolta tovább a lovat.

– A Szemetes bácsi három nappal ezelőtt felrobbant egy aknán – mondta a tiszta szemű fiú. – Éppen akkor, amikor döglött kutyákat szállított a szeméttelepre.

– Fél órával előtte vettem meg a lovát és a kocsiját – mondta Tölgyesi Mihály. – Téged hogy hívnak, kisfiam?

– Ne kisfiamozzon engem, maga büdös paraszt! – hördült föl a fiú.

Tölgyesi Mihály megállt, válltáskájából elővette a kukoricacsövek közül a hosszú konyhakést, megtörölte subájával, és emberibb hangon azt kérdezte:

– Voltál levente?

– Igenis – mondta a fiú, és majdnem vigyázzba vágta magát.

– Neved?

– Lékó Zoltán!

– Így már sokkal jobb – mondta Tölgyesi Mihály. – Rendes gyerek vagy. Én a Szemetes bácsi házát is megvettem. Megmutatnátok, hogy hol van?

– A házát szétcsapta egy bomba – mondta a tiszta szemű bandavezér. – Csak az istálló maradt meg.

– Egy ideig elleszek az istállóban ezzel a szegény jószággal. Aztán majd szép, új házat szerzek. Merre van az az istálló?

– Nekünk most nincs időnk a mutogatásra – mondta a fiú. – Élelmet kell keresnünk. Napok óta alig ettünk valamit.

Tölgyesi Mihály megszemlélte a közeli romos házakat, leült egy félig szétroncsolódott fagerendára, és azt mondta:

– Megetetlek benneteket kukoricával.

A fiúk felháborodtak:

– Disznóknak néz bennünket?! Büdös paraszt!

Tölgyesi Mihály felemelte a konyhakést.

– Nyugalom! A főtt kukorica nagyon tápláló eledel. Megerősödtök tőle. Hozzatok valamiféle tűzrevalót, gyújtsatok tüzet, aztán kerítsetek fazekat vagy inkább kondért, töltsétek meg vízzel, akasszátok a tűz fölé, hogy felforrjon a víz. A kukoricát én adom.

A fiúk hatan voltak, elképedve és még mindig gyanakodva hallgatták Tölgyesi Mihályt, azután mégis szétszéledtek, rakásba raktak egy halom lécet és deszkát, tüzet gyújtottak, Lékó Zoltán a romok között kondért is talált, a közelben állt még egy épségben maradt artézi kút, megtöltötte vízzel a kondért, és a tűz fölé akasztotta.

Tölgyesi Mihály zsákjából előszedett nyolc cső kukoricát, konyhakésével mindegyiket gondosan megkapargatta, hogy megrepedezzenek vagy leperegjenek a vékony héjak a kukoricaszemekről, mert jól tudta még Szenttamásról, hogy az érett, kemény kukoricát csak így lehet dagadtra és puhára főzni. A kukoricacsöveket berakta a melegedő vízbe, a fiúk meg a kezüket melengették a tűz körül. Egyikük megkérdezte:

– Maga honnan jön?

– Szenttamásról – mondta Tölgyesi Mihály szándékosan eltúlzott önérzettel.

– Az meg hol a fenében van?

– Messze délre innen. Egy hajózható csatorna és egy szép kis kanyargós folyó mellett. Lapos, nagy falu, életrevaló emberek lakják. Eddig minden bajt túléltek. Aszályt, zimankót, sáskajárást és háborúkat. Ha elgyöngültek, főtt kukoricát ettek, hogy megerősödjenek, és azután már bírtak emberibb táplálékot is szerezni. Bizonyára most is ezt teszik, és mi is ezt fogjuk tenni.

A fiúk türelmetlenül dörzsölgették kezeiket a tűz mellett, Csóka, a girhes ló kissé távolabb bánatosan lógatta a fejét, a földet nézte vagy talán aludt.

Elég sok idő eltelt, mire megfőtt a kukorica, Tölgyesi Mihály a hosszú konyhakéssel egyenként kiemelte a kukoricacsöveket, minden fiúnak adott egyet, magának is kiemelt egyet. A fiúk sziszegve forgatták a csöveket, Tölgyesi Mihály türelemre intette őket, subája alól egy zacskó sót húzott elő. A sót állítólag három kézigránátért szerezte. A kézigránátokat állítólag egy tömegsír mellett találta, miközben a felszabadítók nyomában gyalogolt. Azon az éjszakán valamelyik falu szélén bekéredzkedett egy házba. Keservesen sírdogáló középkorú vagy inkább idősödő asszony nyitott neki ajtót, eleinte riadozott, végül mégis beengedte a házba, elpanaszolta, hogy napokkal korábban orosz katonák rontottak be hozzá és megerőszakolták, nem is tudja, hogy hányan voltak, és komolyan fontolgatja, hogy öngyilkos lesz a megaláztatás miatt. Tölgyesi Mihály vigasztalgatta, megemlítette, hogy van nála három kézigránát. Az asszony megkérte, mutassa meg, hogyan kell bánni a kézigránátokkal. Megmutatta, és ezután némi alkudozás kezdődött, majd arra az egyezségre jutottak, hogy Tölgyesi Mihály fél kiló sóért átadja a kézigránátokat. Az idősödő asszony már nem sírdogált, kijelentette, hogy nem lesz öngyilkos, ellenben ha ismét orosz katonák jönnek a háza közelébe, kézigránátokat vág közéjük. Tölgyesi Mihály azon az éjszakán végre ágyban aludhatott. A történet talán igaz is lehet.

A lényeg az, hogy a budapesti bevonuláskor volt nála fél kilogramm só, megsózta a főtt kukoricacsöveket, amelyek közben ehetővé langyosodtak, a fiúk megkóstolták, rögtön érezték, hogy ehető, sőt jóízű, harsogva falták, tényleg nagyon éhesek voltak. Elismerően néztek Tölgyesi Mihályra, ő meg evés közben okította őket.

– Jegyezzétek meg… Nagy bajok eljövetelekor rögtön sót kell tárolni… Ez háborúban többet ér, mint az arany. Persze az aranyat is fontos megőrizni, már akinek van aranya. Legfontosabb azonban a só, ezt követi a liszt és a cukor. Igazán nagy ínség idejében pedig jöhet a kukorica.

Tölgyesi Mihály a nyolcadik kukoricacsövet is kiemelte a kondérból, megsózta, kettétörte, felét Lékó Zoltánnak adta, másik felét ő ette meg, a sószacskót visszatette subája alá. Mindenki szomjas lett, az artézi kúthoz mentek, teleszívták magukat vízzel. Lékó Zoltán elismerően azt mondta:

– Sokat tanultunk magától. A parasztoktól is lehet tanulni.

Tölgyesi Mihály mindig hajlamos volt a nagyképűsködésre, és kiválóan tudott blöffölni. Szenttamáson amolyan kocsmai kártyásként tartották számon, hétvégi estéken rendszeresen kártyázott a kocsmákban, meggyőzően blöffölt, időnként csalt is, így aztán általában nyert, és emiatt többször verekedésbe keveredett.

Most ettől nem kellett tartania, veszélytelenül nagyképűsködhetett.

– Ezentúl százados úrnak szólítsatok – mondta. – A ruházatom ne tévesszen meg benneteket. Százados vagyok, és titkos küldetést teljesítek.

– Miféle titkos küldetést? – kérdezték a fiúk.

– Szigorúan titkos. Tehát nem mondhatom meg. Ti most menjetek, és keressetek magatoknak valamilyen emberi ételt holnapra, valaki azonban vezessen el engem a Szemetes bácsi istállójához.

Lékó Zoltán a legkisebb fiút jelölte ki útvezetőnek, akit Virág Elemérnek hívtak, de mindenki csak Leminek szólította, Tölgyesi Mihály elbúcsúzott a fiúktól, és elindult Lemi után, a Csóka nevű lovat is vonszolta magával. Jó háromnegyed óráig gyalogoltak, lassan haladtak, útközben már felnőttekkel is találkozott, férfiakkal, nőkkel, egyre többel, romokat takarítottak, vagy csak kutakodtak, vagy mentek a dolguk után, néhányan csodálkozva megbámulták Csókát, ezek nyilván tudták, hogy az a Szemetes bácsi lova.

Megérkeztek a szétcsapódott házhoz és az épen maradt istállóhoz.

– Hol vagyunk tulajdonképpen? – kérdezte Tölgyesi Mihály. – Nem vagyok nagyon járatos Budapesten, küldetésem miatt azonban gyorsan kell tájékozódnom.

– Ez itt Kispest, Kőbánya és Józsefváros határa – mondta Lemi. – Kemény emberek laknak errefelé. Vigyázzon magára.

Lemi ezután elment, Tölgyesi Mihály pedig körülnézett megszerzett tulajdonában. Az istálló szenttamási szemmel nézve legfeljebb kisebbfajta kajla csűrnek számított. Bent azonban rend volt. Elegendő szalma a földön, széna a jászol felett, sőt még zabot is talált az egyik sarokban. Kifogta Csókát a kordéból, a jászolhoz kötötte, szénát rakott eléje, beágyazta magát a szalmába a girhes ló mellé, nagyon fáradt és álmos volt a sok gyaloglás után, mélyen elaludt.

Világos nappal volt még, amikor elaludt, és világos nappal volt akkor is, amikor felébredt. Egy fiatal nő állt mellette, és igen ellenségesen nézett az arcába. Tölgyesi Mihály kibújt a szalmából, valamennyire letisztogatta subáját és kucsmáját.

– Maga a Szemetes bácsi rokona? – kérdezte az ellenséges tekintetű fiatal nő.

– Milyen nap van ma? – kérdezte Tölgyesi Mihály. – És hány óra van?

– Kedd van, és reggel nyolc óra.

– Tehát legalább tizenöt órát aludtam egyfolytában – sóhajtotta Tölgyesi Mihály. – Sokat gyalogoltam az utóbbi időben. Rám fért a hosszú alvás. Mit kérdezett?

– Tudtommal Szemetes bácsinak nincsenek hozzátartozói. Maga kicsoda?

Tölgyesi Mihály alaposan megnézte a szigorúan faggatódzó fiatal nőt.

Borzalmas öltözékben állt mellette, vastag kordbársony szoknyában, vastag, kopott felsőkabátban, a fején piros svájcisapka volt, persze mindezek alatt még szép is lehetett.

– Nem vagyok rokon és hozzátartozó – mondta. – A lovat, a kocsit, a házat és az istállót megvettem Szemetes bácsitól. Ezek után ő aknára lépett és szétrobbant. Adásvételkor galádul elhallgatta, hogy a háza már romba dőlt. De nem neheztelek rá. Pénzre volt szüksége. Az a baj, hogy a pénz is szétrobbant. Csóka meg én szerencsére távolabb álltunk, nem sérültünk meg, bár így is elég rossz állapotban vagyunk.

A fiatal nő tekintete valamelyest megenyhült, és barátságosabb hangon szinte magyarázkodni kezdett.

– Tudja, én a szemközti házban lakom, és gyanússá vált, hogy egy idegen ember vezeti haza a Csókát. Ezért jöttem ide…

Tölgyesi Mihály ráérzett az elbizonytalanodásra, és azonnal rácsapott.

Szomorkásra fogta a beszédet.

– Tudja, én először járok Pesten. Eddigi utam során mindvégig csúnya dolgokkal találkoztam. Tébláboló kamaszokkal, romok között botladozó gyerekekkel, nőkkel, férfiakkal, szétroncsolódott gerendákkal. Mostani ébredésemkor találkoztam először valami széppel. Magával. Köszönöm, hogy eljött leellenőrizni. Megvallom, elhagyatottnak érzem magam. Hogyan szólíthatom, kedvesem?

– Nem vagyok a kedvese – mondta némi műfelháborodással a nő –, Karikó Jánosné a nevem.

– Hol van a férje?

– Az oroszok munkára vitték. Azt mondták, hogy egy hét múlva visszajön. De már két hónapja nem jött vissza.

– Öt év – mondta Tölgyesi Mihály.

– Mi az, hogy öt év? – riadozott az asszony.

– Ma már az oroszországi síkságokon gyalogol, esetleg vonaton utazik, akkor már viszont Szibériában van. Számításom szerint jó esetben öt év múlva tér haza. Én tudom, engem is arrafelé terelgettek, csakhogy én idejében visszafordultam.

– De hát azt mondták, hogy egy hét múlva…

– Vannak emberek, akiknek nem szabad hinni. Ez megérzés kérdése. Én ebben mindig nagyon jó voltam. Ezért vagyok most itt, ezért beszélgethetek egy szép fiatalasszonnyal, miközben mások Szibéria felé menetelnek.

– Nem létezik, hogy öt év…

– Jó esetben – mondta Tölgyesi Mihály komolyan.

A fiatalasszony a piros svájcisapka alatt majdnem elsírta magát.

– Mit kezdjek én az életemmel? Ha maga igazat mond…

– Igazat mondok.

– Már most is alig van ennivalóm. Alig egy kiló lencsém maradt. Más semmi.

– Sója van?

– Nincs.

– Ez nagy baj. Zűrzavaros időkben az okos emberek mindenekelőtt sót tárolnak. Szerencsére én okos ember vagyok. Valamennyi sót adhatok magának a lencséhez.

– Nagyon, nagyon megköszönném – mondta a riadozó fiatalasszony.

– Szívesen adom – biztosította Tölgyesi Mihály. – Én mindenkinek segítettem eddigi életemben. Vagyis majdnem mindenkinek. Hogyan szólíthatom, kedvesem?

Az asszony néhány pillanatig gondolkodott, hogy megengedjen-e ennyi bizalmaskodást, aztán megengedte.

– Orsolyának. Orsolya a nevem.

– Gyönyörű név – állapította meg Tölgyesi Mihály. – Akkor hát, kedves Orsolya, elosztjuk a sót, megízesítheti vele a lencsét. Ezenkívül maradt a zsákomban még négy kukoricacső, azokat is megoszthatjuk. Ha jól beosztunk mindent, kétnapi eledelünk lesz.

– Zsenge, fiatal főtt kukoricát sokszor ettem már, de nem hiszem, hogy a kőkemény érett kukorica is alkalmas emberi fogyasztásra.

– Alkalmas – mondta Tölgyesi Mihály. – Amennyiben szakszerűen elkészítik. És persze só is kell hozzá. Idefelé jövet tegnap jóllakattam tizenöt éhező suhancot. Nagyon ízlett nekik a kukorica. Sok vizet ittak rá, és mindjárt kipendültek, vagyis megelevenedtek. Erről jut eszembe… Van itt víz a közelben? Megtisztálkodnék valamelyest. Tudja, kicsit elkoszolódtam a háborúban. Meg aztán Csókát is meg kellene itatni. Olyan szakadt szegény, hogy még a kóbor kutyák is hangosan röhögnek rajta, ha meglátják.

– Hogyhogy szakadt?

– Teljesen behorpadt a hasa. Vagyis girhes. Szóval gebe. Ha megitatom, kigömbölyödik egy kicsit. Én pedig megmosdanék, sőt meg is borotválkoznék. A háborúban, mármint mostanában a háború vége felé mindent lecseréltem magamról, a köpenyemet, a tiszti egyenruhámat, a fegyvereimet… A borotvámat azonban megtartottam.

– Maga katonatiszt?

– Az voltam, de ezt mostanában ne hangoztassuk. A szovjetek igen kegyetlenül bánnak a katonatisztekkel. A borotválkozáshoz azonban ragaszkodom, rangom megköveteli, hogy sima képpel járjak az emberek között.

A fiatalasszony hirtelen ismét elszomorodott.

– Szegény férjem nem vitte el a borotváját. Hiszen azt mondták neki, hogy csak rövid időre marad távol itthonról.

– A férjének azóta már hosszú szakálla nőtt, de ez, ahogyan hallottam, egyáltalán nem feltűnő a nagy orosz síkságon. Én viszont Pesten vagyok, és nem akarok szakállat növeszteni. Merre van a legközelebbi kút?

Orsolya most valamivel hosszasabban eltöprengett.

– Kút nincs a közelben… – mondta tétován. – A mi lakásunk a szemközti bérházban van… Elég kis lakás, de van benne zuhanyozó. Igaz, hogy meleg víz már régóta nincs…

– Semmi baj – mondta lelkesen Tölgyesi Mihály. – Tisztálkodtam én már jeges hóban is. A hideg vizes zuhany számomra langyos gyógyfürdő.

Felpattant, a maradék szalmaszálakat lesöpörte magáról, felkapta borjúját a kukoricacsövekkel, talált egy vödröt is az istállóban, kézbe fogta, és átment a szemközti bérházhoz Orsolyával. Ronda, U alakú, kétemeletes bérház volt, Orsolyáék az első emeleten laktak egy szoba-konyhás lakásban, amihez zuhanyzó is tartozott.

Tölgyesi Mihály a belépőben ledobálta magáról felsőruházatát, bevonult a zuhanyozóba, és bő fél óráig állt a hideg vízsugarak alatt, azután megborotválkozott, és igencsak felfrissülten öltözött fel. A vödröt megtöltötte vízzel.

– Megyek, megitatom a Csókát – mondta. – A háború kezdete óta nem tisztálkodtam ilyen alapossággal. Köszönöm a kedvességét, Orsolya.

Orsolya a konyhában tüsténkedett, piros svájcisapkáját levette a fejéről, dús barna haja így majdnem a válláig ért, és viselkedésében is feloldódott.

– Beáztattam az összes maradék lencsét – mondta. – Az egészet megfőzöm. Kettőnknek is elég lesz ebédre. Ha átjön…

Tölgyesi Mihály már az istállóban, a kezdeti társalgás közben is tartós kapcsolatteremtésre spekulált, természetesen elfogadta a meghívást.

– Átjövök! – mondta gyorsan. – A kukoricát itt hagyom, meg az összes sót is. Jobb helyen van itt, mint nálam, maga biztosan jobban be tudja osztani, mint én.

Aztán a vödör vízzel visszament az utca túloldalára, megitatta a girhes lovat, majd körülnézett a környéken. Serény emberek takarították a romokat, de elég sok épségben maradt épületet is látott, ezek körül is nagy volt a nyüzsgés, szóval érződött az élet, egy református imaházat és egy füstös katolikus templomot is megjegyzett magának további tájékozódás céljából.

Dél körül megebédelt Orsolyával, a lencsefőzelék jóízűre sikerült, mert volt hozzá só. Ebéd után megkapargatta a kukoricacsöveket, elmagyarázta az asszonynak, hogy miként és meddig kell főzni a kukoricát, azután tovább tájékozódott az utcákon. Az imaházon és a templomon túl eljutott a pályaudvarig, ahol sokáig figyelte a vonatok járását.

Vacsorára egy-egy cső megsózott kukoricát fogyasztottak el Orsolyával és sok vizet ittak rá, és Tölgyesi Mihály természeténél fogva bizakodó maradt.

– Holnapra itt van még két cső kukoricánk – mondta jóllakottan. – Csakhogy gondolnunk kell a jövőre is. Kútászkodnunk kell a romok között.

– Úgy hallottam, hogy a romok eltakarításáért élelmet osztanak – mondta Orsolya. – Én gyönge vagyok ehhez. A kertészetben dolgoztam azelőtt, virágokat ültettem, de mostanság erre nincsen igény.

– Én viszont nem vagyok gyönge – mondta Tölgyesi Mihály. – Hol kell jelentkezni takarításra?

– A református imaházban. Körzetünkben egy Püspöki Sándor nevű ember irányítja a romtakarítást. Nála kell jelentkezni.

Tölgyesi Mihálynak elakadt a lélegzete.

– Hogy néz ki az az ember?

– Magas, szikár férfi, és nagyon szigorúan irányítja a munkát. Azt mesélik, hogy szakaszvezető volt a hadseregben.

Tölgyesi Mihály hitetlenkedve rázta a fejét.

– Ilyen kicsi lenne ez az ország? Vagy az egész világ? A honvédségnél kezem alatt szolgált egy Püspöki Sándor nevű szakaszvezető. Ha ő székel az imaházban, holnap bőségesen fogunk vacsorázni.

Tölgyesi Mihály szolgált ugyan közlegényként Püspöki Sándor szakaszvezető keze alatt, de Orsolyánál meg akarta őrizni tiszti rangját. Akkor még az istállóban töltötte az éjszakát, reggel vödörből mosakodott, és azonnal az imaházba indult, abban a reményben, hogy egykori szakaszvezetőjével fog találkozni. Vele találkozott. Püspöki Sándor egy íróasztal mögött ült az imaházban, körülötte két nő és három férfi tevékenykedett, sepregettek, ládákat hordoztak. Az egykori szakaszvezető elámulva nézett volt katonájára.

– Maga a kis Tölgyesi lenne? Subában és kucsmában?

– Hideg idők járnak mostanában – mondta Tölgyesi Mihály.

– Azt hittem, hogy maga már Szibéria felé jár.

– Pesten vagyok subában és kucsmában.

– Hol van a kis Gion? – kérdezte Püspöki Sándor.

– Hazament Szenttamásra a szegény marha. Lehet, hogy már árokba lőtték a szerb partizánok. Csúnya dolgokat műveltek arrafelé, a Délvidéken. Sajnálom a Kis Kőművest. A legjobb barátom volt.

– Talán életben maradt.

– Ha nagy szerencséje volt.

– Őszintén remélem. Maguk ketten voltak a legkedvesebb katonáim.

– Ennek egyáltalán nem örültünk – mondta Tölgyesi Mihály. – Minden éjszakai akcióra minket vitt magával.

– Apró termetű emberekre volt szükségem. Azokat nehezebb kilőni.

Püspöki Sándor ekkor felkelt a székéről, kezet rázott Tölgyesi Mihállyal, és csöndesen azt mondta:

– Isten hozta, közlegény. Üljön az asztal mellé, és a továbbiakban beszéljünk halkabban, hogy ne zavarjuk a körülöttünk dolgozó embereket.

Ezután halkan beszélgettek. Felidézték a régi éjszakai akciókat, amikor a frontvonal mögött lecsaptak az alvó szovjet katonákra, és elhurcolták őket, merthogy nyelvet kellett fogniuk, és ők ezt, mármint Püspöki Sándor szakaszvezető, Tölgyesi Mihály és Gion Mátyás közlegény mindig sikeresen elvégezték.

– Túl sokan vannak ezek a mocskok – mondta egészen halkan Püspöki Sándor. – Hiába ritkítottuk őket, felülkerekedtek. Engem is el akartak vinni Szibériába, egy jó pillanatban azonban beléptem a kommunisták pártjába. Azóta takarítom és majd újjáépítem a várost.

– Ezért vagyok itt – mondta Tölgyesi Mihály. – Megfelelő jutalékért beállnék a romok eltakarításába.

– Minden emberre szükségünk van – mondta Püspöki Sándor. – Hetente három kiló lisztet és negyed kiló zsírt tudunk adni a munkálkodóknak.

– Sót, cukrot?

– Esetenként.

– Nekem lovam és kocsim is van – mondta Tölgyesi Mihály.

Püspöki Sándor őszintén rácsodálkozott egykori közkatonájára, és megkérdezte:

– Hányszor járt eddig Budapesten?

– Először vagyok itt. De már családot is alapítottam. Szép asszonyt találtam.

– Gyorsan feltalálja magát – mondta elismerően Püspöki Sándor. – Szép asszony, kocsi, ló. Nem akar belépni közénk, kommunistákhoz?

– Nem. Túlságosan közelről láttam őket. Dolgozni viszont hajlandó vagyok. Lóval, kocsival. Persze az átlagosnál nagyobb bérért. A ló miatt. Mondjuk heti öt kiló lisztért, fél kiló zsírért, valamennyi sóért és cukorért, és zab is kellene a lovamnak. A lovam és én is legyengültünk egy kicsit, szeretném előre felvenni a heti járandóságomat.

Püspöki Sándor egyre elismerőbben és elégedettebben nézett Tölgyesi Mihályra.

– Szeretem az életrevaló embereket – mondta. – Magukban mindig megbíztam. A kis Tölgyesiben és a kis Gionban.

– Most is megbízhat bennem – mondta Tölgyesi Mihály.

Püspöki Sándor ezután már felemelte a hangját, a körülöttük sürgölődő férfiak és nők is hallották, amit mond.

– Jelentkezzen Makai József brigádvezetőnél a katolikus templom előtt! Ő majd eligazítja. Azonnal kezdjen munkába! Este pedig ismét jelentkezzék nálam.

– Igenis! – mondta katonásan Tölgyesi Mihály, és még egyszer kezet rázott szakaszvezetőjével.

Elment a katolikus templom elé, jelentkezett Makai József brigádvezetőnél, azután Csókával és a kordéval beállt a romtakarítók közé, és dolgozott becsülettel. Ebédidőben elsietett Orsolyához, aki addigra megfőzte a maradék kukoricát, Tölgyesi Mihály evett, sok vizet ivott, majd végigdolgozta a délutánt is.

Este visszament a református imaházba. Ott megkapta előre egyheti járandóságát. Öt kiló lisztet, fél kiló zsírt, tízdekányi sót, fél kiló cukrot, és egy zsák zabot a lovának. A zabból kiadós adagot töltött a tarisznyába, Csóka nyakába akasztotta, bekötötte a lovat az istállóba, az emberi eledelt elvitte Orsolyához, aki igencsak jó kedvre derült, lángost sütött, és Tölgyesi Mihály ezt az éjszakát már nem az istállóban töltötte, reggelre már Orsikának szólította a fiatalasszonyt.

Azután heteken át szorgalmasan takarította a várost, járandóságát rendszeresen megkapta, ismeretségeket kötött a romokat takarító emberekkel, tulajdonképpen emberhez méltó életet élt a leromlott városban, Orsolya kedves volt hozzá, ő azonban többre vágyott, változatlanul bízott a szerencséjében, tehát még szerencsésebb alakulásban reménykedett.

Ez is bekövetkezett. Egy este, amikor Csókát itatta az istállóban, kiabálást hallott az utcáról.

– Százados úr! Százados úr!

Tölgyesi Mihály kiment, az utcán Lékó Zoltán állt.

– Beszélnem kell magával – mondta a tiszta szemű fiú.

Tölgyesi Mihály behívta az istállóba. A fiú bement, téblábolt egy ideig, megállapította, hogy a Csóka nevű ló sokkal jobb erőben van, mint régen, azután rátért a jövetele céljára.

– A pályaudvaron már napok óta áll egy hosszú szerelvény – mondta. – Tehervagonokkal, személyvagonokkal. Mindenféle holmit pakolnak belé. Bútorokat, festményeket, különféle ládákat, amikben nem tudjuk, hogy mi van, sőt még tűzifát is. Az emberek azt mondják, hogy ez amolyan háborús kártérítés a Szovjetuniónak. A sok holmit hamarosan elviszik Oroszországba. Szerintem ezek a disznók kirabolnak bennünket.

– Szerintem is – mondta Tölgyesi Mihály.

– Már tízfős csapatom van, erős fiúk, a kis Lemit leszámítva. Éjszakánként visszaszerezhetnénk valamit a kártérítésből.

– A tűzifákat hagyjátok ott. Meleg nyarunk lesz.

– Értékesebb holmikra gondoltam.

– Én is.

– Szeretném, ha egy katonatiszt irányítaná az akciót – mondta Lékó Zoltán. – Maga bizonyára ért az ilyesmihez. Meg aztán Csókára és a kordéra is szükség lehet, ha nehezebb darabokat akarunk elvinni.

Tölgyesi Mihály újabb adag zabot adott Csókának, megsimogatta a ló hátát, és azt mondta:

– Menj haza, fiam, és aludj két-három órát. Éjfélkor elkezdjük a munkát. A pályaudvar melletti utcában leszek Csókával, természetesen romokat takarítgatok, Leminek szóljál, hogy mivel ő a legkisebb közöttetek, ő fog őrködni, ti pedig válogattok és dolgoztok.

Így történt. Rendszeresen fosztogatták a szerelvényt, később a következő vonatokat is, mert újabb kártérítési szerelvények is beálltak a pályaudvarra.

Tölgyesi Mihály nappal a romokat takarította, éjszaka úgy tett, mintha romokat takarítana, de értékes holmikat fuvarozott a vonatból. Fárasztó munka volt, de nagyon megérte. Aranyat talált.

Innentől kezdve Tölgyesi Mihály története zavarossá válik számomra. Az egyébként terjengősen és szívesen fecsegő ember itt meglepően szűkszavú lett.

Elmondása szerint az aranyrudakat és az ékszereket a romok alatt találta tisztességes munka közben. Az ékszerekből egy-egy darabot, gyűrűt, nyakláncot az éjszakánként munkálkodó fiúknak is ajándékozott, de elképzelhető, hogy az arany a kártérítésből származott.

Annyi bizonyos, hogy a továbbiakban nem kellett éjjel-nappal robotolnia.

Csókát és a kordét odaajándékozta Püspöki Sándornak, aki még mindig az elcsúfított város megszépítésén dolgozott, Orsolyának adott egy vaskos arany karkötőt, magának vett egy kertes házat Zuglóban. Addigra már kitűnően tájékozódott a fővárosban. Kettesben átköltöztek a tágas és kényelmes házba, a ronda bérlakást átmenetileg átadták használatra és megőrzésre Lékó Zoltánnak.

Orsolyát visszavették régi munkahelyére, a kertészethez, újból ültethette a virágokat, az ő révén és feltehetően bizonyos ellenszolgáltatásért Tölgyesi Mihályt is felvették a kertészethez munkavezetőnek, holott szakmáját tekintve ács volt, mégis mindenki szerette a virágok és a cserjék között, mert igen elnagyoltan végezte munkáját, valójában enélkül is megélhetett volna, tehát sokat és kedvesen beszélgetett beosztottjaival. Így telt el majdnem három boldog év. Orsolyával még a kommunista hatalomátvételt sem érzékelték igazából.

Azután egy nyári éjszakán dühös férfiak berúgták a kertes ház ajtaját. Három bőrkabátos ember rontott be, pisztolyt szegeztek az ágyban pihenő Tölgyesi Mihályra, ordítoztak, titóista szemétnek nevezték, ráparancsoltak, hogy azonnal öltözzön fel és menjen velük. Orsolya sikoltozott, mire őrá is ráordítottak, nagyon hangosan közölték vele, hogy hajnalig költözzön ki a házból, amit egy jugoszláv ügynök szerzett meg tisztességtelen és alávaló módon.

Tölgyesi Mihályt még hajnal előtt börtönbe vágták.

II.

Ezekben az években nálunk Szenttamáson is lenyugodott az élet, majd ismét nagyon megmozdult, de azért volt egy rövid csöndes időszak. Beállt a szocialista rendszer, nem jártam vele rosszul, földet kaptam, mezőőrként vasbottal jártam a határt, a tanyasi asszonyok mosolyogva köszöntek rám, Rézi továbbra is jó feleség volt, pedálozott a varrógépen, ingeket, szoknyákat varrt az ismerősöknek, bábaasszonyoskodott is Újfaluban, Beglukban és Tukban, Gion Mátyás, a vejem jó munkát kapott a hirtelen megalakított termelőszövetkezetben, disznóólakat és fészereket épített, a Kis Kőműves értett a szakmájához, brigádvezetőnek nevezték ki, és roppant büszke volt rá, hogy az enyhébb, melegebb, tehát építkezésre alkalmas hónapokban több pénzt keres, mint az igazgató, elérkezett hát a kétkezi dolgozók boldogulásának a kora, jó pénzeket vitt haza, Terus lányom gondosan nevelte első unokámat, a fiam pedig a téglagyárba állt be kétkezi szénhordónak, neki sem voltak megélhetési gondjai, egész családom jól megállt a földön.

A szerb partizánok levetették egyenruhájukat, hősködni hősködtek még, de már nem lehetett büntetlenül gyilkolni a németeket és a magyarokat, megszűntek a mészárlások, a maradék németeket kitelepítették, ők a későbbiekben igen jól jártak, a magyarokat nem ritkították tovább, nagyjából helyrerázódott a nyugalom Délvidéken, tehát Szenttamáson is. A kiürített német házakba lomha, sokgyerekes hegyi lakókat költöztettek be. A jövevények tanácstalanul tévelyegtek a síkságon, nehezen illeszkedtek be a környezetbe. Mi nem szerettük őket, mert túl hangosan beszéltek, és túl sokat hangoztatták háborús érdemeiket.

Szenttamásra szerencsére kevesen jöttek, körülöttünk azonban Óverbászt, Újverbászt, Torzsát, Ókért és Szikicset teljesen megszállták. Mi, szenttamási magyarok így lármával körülvéve is megnyugodhattunk, éjszakánként már nem voltak kivégzések, bejött a rend és a törvényszerűség, a szerbek visszahúzódtak házaikba, bizonyos suttogások szerint egy csúrogi fiatal magyar férfi még folytatni szerette volna a szenttamási magyarok ritkítását, de a nemzetközi hatások nyomán már a szerbek is megelégelték az illető túlbuzgóságát, mert előbb-utóbb mindenki utálni kezdi saját fajtájának árulóját, leállították a csúrogi magyart, akit állítólag valamiféle Ádámnak hívtak.

Ehhez tudni kell, hogy Csúrogon, az Alsó-Tisza mentén szinte az utolsó szálig kiirtották a magyarokat. Feltételezésem szerint ebben a mi Ádámunk is tevékenyen részt vett, így maradt életben, azután elkerült Szenttamásra, ahol buzgón folytatta az öldöklést. Soknemzetiségű környezetben előfordulnak ilyesfajta emberek is.

Én sokáig nem láttam, nem találkoztam vele, csak hallottam róla. Azután egy nyári napon felbukkant a devecseri határban. Szeplős, vörös hajú, cingár emberke volt, zsenge kukoricákat tördelt a Szécsiék földjén. Megálltam mögötte, csöndesen azt mondtam:

– Ez Szécsi Feri bácsi földje. Ő szántotta fel, ő vetette be magokkal, úgy illene, hogy a termést is ő takarítsa be.

Az ifjú vörös ember futó pillantást vetett rám, bal karján nagy tarisznyát tartott, jobb kezével újabb kukoricacsövet tört le, beledobta a tarisznyába.

– Szeretem a fiatal, puha főtt kukoricát – mondta hanyagul.

– A másét?

– Én kommunista vagyok – folytatta zavartalanul. – Jogom van elvenni azt, ami politikai munkámért megillet. Sztálin elvtárs is megmondta, hogy azok a pártkatonák…

– Sztálin elvtárs elég messze van innen – vágtam közbe. – Én viszont egész közel vagyok.

Letört még egy kukoricacsövet, és nyomatékosan azt mondta:

– Én vagyok a Csúrogi Ádám. Biztosan hallottál már rólam.

– Én vagyok a Rojtos Gallai István – mondtam még mindig csöndesen. – Az a dolgom, hogy megvigyázzam a termést ebben a határban. Egyébként hallottam rólad, és nem örülök, hogy találkoztunk. Első látásra is sokkal undorítóbb vagy, mint ahogyan mesélték. Pedig mélységes utálattal meséltek rólad.

Fenyegetően szembefordult velem, az arca kissé eltorzult.

– Hogy mersz így beszélni velem, büdös magyar paraszt?!

Vasbottal rácsaptam a bal karjára. Felordított, elejtette a kukoricával megtelt tarisznyát.

– Így is beszélgethetünk – mondtam.

Sziszegve tapogatta a karját, dühödten elindult felém.

– Megöllek, te büdös…

Teljes erőből a bokájára vágtam a vasbottal. Eldőlt, mint az elkaszált katángkóró, lefeküdt a tarisznyája mellé, és most már tartósabban üvöltött.

Megvártam, amíg elhalkul, és amikor már csak nyüszített, rövid beszédet mondtam felette.

– Tudod, fiacskám, nagyon nem szeretem, ha nyegle ifjoncok letegeznek. Rossz emlékeim vannak ezzel kapcsolatban. Az ilyen rossz viselkedésű és alapjában véve gyáva ifjú emberek nemrégen majdnem meggyilkoltak. Főleg azért, mert Rojtos Gallai István a nevem. Ez elég magyarosan hangzik, és én nem is szándékozom átkeresztelkedni. Védtelen embereket sem akarok gyilkolni. Úgy hallottam, hogy ezt te lelkesen megcselekedted. Ideje tisztességet tanulnod. Kezdheted azzal, hogy tisztelettel beszélsz a náladnál idősebbekkel. Ahogyan elnézlek, huszonegy-két éves lehetsz, én meg már elmúltam negyvenhat éves, és további pofátlanságért őszinte örömmel befakasztanám a koponyádat.

Csúrogi Ádám felült, felállni nem mert, vagy még nem bírt. Fájtak a csontjai, látszott rajta, hogy fél.

– Az anyám magyar asszony – nyögte, miközben karját és bokáját tapogatta.

– Őt nem ölted meg?

– Becsére menekítettem.

– Apáddal mi van?

– Nem tudom, hogy ki az apám. Az anyám balkézről szedett össze engem.

– Rosszul tette.

A szánalmasan kuporgó csúrogi jövevény ekkor meglepő dolgot mondott.

– Tulajdonképpen nem kukoricáért jöttem ide. Magával akartam találkozni.

– Hogyan mondod?

– Magával akartam találkozni.

– Ez már tisztes beszéd – mondtam. – Néha még a hitvány emberek is értenek a szóból. Miért akartál velem találkozni?

– Úgy hallottam, hogy maga volt Török Ádám legjobb barátja.

– Török Ádámot megöltétek.

– Én akkor még nem voltam Szenttamáson. Mások lőtték le a községházán. Sohasem láttam Török Ádámot. De lehet, hogy ő az apám.

Egy pillanatra meghökkentem, aztán meg majdnem elnevettem magam.

– Török Ádám fekete hajú, kétméteres ember volt. Még félálmában sem nemzett volna satnya, alávaló, vörös utódot.

– Azt mondják, hogy a Csoszogó Török családban a vörös hajúak vannak többségben.

– Már akik megmaradtak.

– Csoszogó Török Ádám ugyanazokat az elveket vallotta, mint én. Elvette azt, ami járt neki. A szerbek is tisztelték.

– Érthető. Többször szétcsapott közöttük.

A vörös hajú, szeplős és soványan görnyedő fiatalember néhányszor mély lélegzetet vett, majd pedig azt mondta:

– Kötődnöm kell valahová. Felvenném Török Ádám nevét. Talán nem az apám, de lehetne nagybátyám.

– Szerb barátaidnak nagyon elegük van már belőled? – kérdeztem gonoszkodva.

– Megtűrnek. Néha Török Ádámnak neveznek.

– Tehát bajban vagy.

– Fölvenném a nevét. Ezért akartam beszélni magával. Milyen ember volt?

– Török Ádám egyből kitekerné a nyakadat, ha még élne. Sajnos kevés Török Ádám maradt közöttünk. Nem mintha igazi hős lett volna…

– Milyen ember volt?

– Erős és akaratos.

– Felveszem a nevét.

Elszomorodtam, és majdnem elérzékenyültem.

– Török Ádám most nagyon dühöng odalent a pokolban – mondtam. – Várni fog rád. Ő lesz az, aki nyársra húz és tűz fölé tart, amiért meggyaláztad a nevét.

– Olyan akarok lenni, mint ő.

– Sohasem leszel olyan – mondtam. – Hitvány senkiházi maradsz egész földi életedben. A föld alatt pedig megvár Török Ádám, és majd megmagyarázza, hogy mi az ördög mestersége, és hogy hol lakik a jóisten.

– Felállhatok? – kérdezte még mindig igen fájdalmas arccal.

– A tarisznya marad – mondtam.

A satnya csúrogi Török Ádám felállt, bicegve elindult a falu irányába, vagy húsz lépés után fenyegetően még visszakiáltott.

– Találkozunk még!

– Akkor is vasbot lesz nálam – mondtam.

Ezután évekig nem láttam. Hallottam, hogy népgyűléseken ágált a faluban, dicsőítette a sztálini szocializmust, szorgalmazta a szövetkezetesítést, de azután lassanként félretolták, talán azért, mert beszédeinek nem volt hitele, vagy inkább azért, mert a szenttamási magyarok mélységesen utálták, a szerbeknek pedig a megnyugvás időszakában tulajdonképpen nem volt rá szükségük, meg egyébként sem tartották sokra. Alábbvaló munkákat bíztak rá a községházán.

Fenyegető kiabálásának rám nézve tehát nem lett semmi következménye, jártam és őriztem a devecseri határt, rendszeresen megkaptam a járandóságomat, nem nélkülöztünk, téli estéken összeültünk a szomszédokkal, beszélgettünk, én gyakran játszottam a citerán, énekeltünk együtt, időnként módjával még pálinka és bor is került az asztalra, visszaigazodtunk régebbről megszokott életünkbe, decemberi alkonyatokon a gyerekek az angyali vígasságot hordozták, énekeltek az ablakok alatt, és mi szívesen adtunk nekik ajándékot karácsony éjszakáján. A karácsony utáni István-napot, a névnapomat pedig minden esztendőben hangosabban és több zenésszel ünnepeltem. Reggeltől éjfélig váltogatták egymást a zenészek házunkban, szép nagy névnapokat rendeztem a karácsonyi ájtatosságok után. Ezt is megengedhettem magamnak.

És megszületett a második unokám is. Fiú lett, én ezt már évekkel előbb megjósoltam. Őt is Rézi segítette a világra, nagyanyai gyöngédséggel megfürdette, egyből látta, hogy éppen olyan egészségesen barna bőrű, mint apai nagyapja, a Gion Márton, tehát a Márton nevet kell adni neki. Így is lett, mindannyian örültünk a hangosan bömbölő, erős csecsemőnek, csakhogy nagyon rossz időben született.

Ekkor bomlott meg először a szocialista világ. Megalakult a Tájékoztató Iroda, fejünk fölött a politika valahol összecsapott egymással, Moszkvából és más keleti fővárosokból csúnya dolgokat kiabáltak Jugoszláviára, Titót egyre gyakrabban nevezték imperialista ügynöknek és láncos kutyának, ami engem nem zavart volna különösebben, sokak fejében azonban zavarodottságot hozott, véget ért a rövid békesség, megint kiabálások hallatszottak. Esti szomszédsági tanyázásainkon már mi is halkabban beszélgettünk. Kivárásra rendezkedtünk be, valamennyien túléltünk már két háborút, én egy kivégzést is megúsztam, majdnem mosolyogva figyeltem – ezt Katona András, a szemközti szomszédom mondta egy esti beszélgetéskor – a martalócok marakodását. Ki akartam maradni belőle. Persze nem sikerült.

Egyik kora reggelen látszólag véletlenül szembejött velem Ozren Mudrinski, a fiatal begluki szerb pékmester, a téglagyári utca és a becsei út sarkán találkoztunk. Biztos vagyok benne, hogy nem véletlenül. Ozren Mudrinski nagyon jól tudta, hogy mikor és merre indulok ki a határba.

Nem voltunk közeli barátok, de segítettünk egymásnak, amikor még pisztolyt hordtunk. Én elnéztem neki bizonyos garázdaságokat a magyar években, amikor nálam volt pisztoly, ő meg segített nekem a háború végén, amikor csak a szerbek hordták a fegyvert. Később mindketten félretettük pisztolyainkat, előbb én az enyémet, a góré gerendája mögé rejtettem, azután ő, talán a ruhásszekrénybe pakolta be a magáét, mert gyorsan felhagyott a politizálással, visszatért a kenyérsütéshez. Most azonban megint pisztoly volt a derekán.

Barátsággal köszöntöttük egymást, én a derekára, a széles bőrövre mutattam.

– Megint öldöklés kezdődik?

– Az oroszok bármikor lerohanhatnak bennünket – mondta. – Hangosan ordítoznak körülöttünk. Fenyegetőznek.

– Te melyik oldalon állsz?

– A magunk oldalán. Nem tűröm, hogy bárki külföldről megfenyegessen.

Innentől rövid időre kicsit kellemetlenre fordult a beszélgetés, így akartam.

– Mi van a nagy büdös szláv testvériséggel? – kérdeztem kajánul. – A himnuszotokban is ezt rikoltozzátok.

– Ez a maga himnusza is.

– Én még sohasem énekeltem.

Ozren Mudrinski elkomorodott, mintha megbánta volna, hogy találkozott velem, aztán mégis megpróbált mosolyogni.

– Nem akarok veszekedni magával. Becsülöm az önérzetes embereket, még akkor is, ha nincsen pisztolyuk.

Én is barátságosabb hangra váltottam.

– Szintén becsülöm az önérzetes embereket, még akkor is, ha pisztoly van náluk. Csakhogy egy nyomorult pisztoly kevés lesz a tankok ellen. Mert az oroszok tankokkal és repülőkkel jönnek. Ha egyáltalán jönnek.

– Ezt szeretnénk elkerülni – mondta Ozren Mudrinski. – Gyorsan rendet kell csinálni magunk között. Vannak itt néhányan, akik keresztbe csaholják a falut Sztálin elvtárs érdemeivel. A Krojač, Mladen Petrović, meg az a csúrogi magyar, aki Török Ádámnak nevezi magát.

– Közöttünk, magyarok között is vannak hitvány emberek – mondtam. – Az illetőnek egyszer majdnem eltörtem a karját.

– Tudok róla. A száját kellett volna bevernie.

– Nem lehetne szerbesíteni a nevét? – kérdeztem ismét kajánkodva. – Hiszen közöttetek állt, amikor gyilkolni lehetett. Büntetlenül.

– Én nem gyilkoltam – mondta Ozren Mudrinski. – Ezt maga is nagyon jól tudja.

– Persze hogy tudom. Ezért társalgok itt veled ilyen barátságosan. Meg aztán a zsömléid is finomak.

A fiatal pékmester megtörölte homlokát egy kockás zsebkendővel, éreztem, hogy most készül közölni azt, amiért tulajdonképpen várt rám az utcasarkon.

– Egy másik magyar emberről akarok beszélni magával – mondta. – Fehér Jóskának hívják. Eredetileg néptanító volt, de mostanában járási párttitkár, a felső pártvezetőségnek is tagja. Kiváló ember. Errefelé ő irányítja a meggyőzést az önérzetességre. Lehet, hogy magát is felkeresi hamarosan.

Valami felrémlett ezzel a Fehér Jóskával kapcsolatban, valaki beszélt már róla, talán Bata János, a halász, aki ősrégi kommunista volt, és a maga módján, főleg rádió révén, nagyon figyelemmel kísérte a piszkos eseményeket.

– Engem nem kell önérzetre okítani – mondtam.

– Baráti beszélgetésre jönne.

Meglepődtem és csodálkoztam is. Az első szocialista választások óta sikerült távol tartani magamat a politikától, pisztoly nélkül ugyan, de visszamentem mezőőrnek, jól éreztem magam, a magam területén egy szál vasbottal is hatalmat tudtam tartani, a magasabb hatalommal azonban nem akartam érintkezésbe lépni, viszont jól megtanultam, hogy csúszós helyzetekben ajánlatos óvatosan viselkedni.

– Egész nap a határt járom – mondtam. – Őrzöm a devecseri földeket. Esténként azonban szívesen látok minden jó szándékú vendéget. Fehér Jóskát is.

– Holnap reggel fog ellátogatni magához – közölte Ozren Mudrinski. – Ne induljon el túl korán a határba. Senki sem fogja ellopni a devecseri földeket.

Ezután elváltunk, Ozren Mudrinski pisztollyal a derekán elment a pékségébe, én meg vasbottal a Devecserbe, bejártam a határt, alkonyat előtt beértem a Bangó-tanyára, ahol titokban pálinkát főztek, vettem fél liter eperpálinkát, hazavittem, átadtam Rézinek, azt javasoltam, hogy tegye vödörbe és engedje le a kútba, hogy reggelre alaposan lehűljön, mert reggel fontos vendégünk érkezik, akinek szüksége lehet egy kis felemelő italra, viszont emiatt nem kell túl korán kelnem, a devecseri földek csősz nélkül is megmaradnak egy ideig.

Fehér Jóska azonban korábban érkezett, mint ahogyan számítottam. Még a lavór felett mostam az arcomat a gangon, amikor hallottam, hogy autó áll meg a házunk előtt. Azután benyitott a kapun a járási párttitkár. Zömök, bajuszos fiatalember volt, szemhéjai vörösre duzzadtak, igen elnyűttnek látszott, de azért keményen kezet szorított velem, keményebben, mint ahogy általában a néptanítók szoktak.

Hívtam, hogy jöjjön be a házba, de ő bágyadtan legyintett.

– Zárt helyiségben azonnal elaludnék. Üljünk le és beszélgessünk itt a gangon. Ezek a szalmafonatú székek biztosan nagyon kényelmesek.

Leültünk hát a gangon, a székek tényleg kényelmesek voltak, Rézi megkérdezte a vendéget, hogy tejeskávét vagy csipkebogyóteát kér-e.

– Valami erősebbre lenne szükségem – mondta Fehér Jóska.

A kút felé intettem, Rézi odament, felhúzta a vödröt az eperpálinkával, és töltött mindkettőnknek. Fehér Jóska egy hajtásra kiitta a poharat, és már nyújtotta is az üveg felé. Rézi ismét töltött neki, a második adagot lassabban szürcsölgette.

– Végre ismét kezdem embernek érezni magam – sóhajtotta. – Megindult a vérkeringésem.

Kivárt egy kicsit, Rézi elébünk rakta az üveget, bement a konyhába, becsukta az ajtót, a párttitkár csak akkor folytatta.

– Egész éjjel nem hunytam le a szememet. Beszéltem, beszéltem, vitatkoztam megállás nélkül. A szikicsi, vagyis a lovćenaci telepesekkel győzködtem. Nehéz meggyőzni őket. A háborúban odafönt a hegyekben Sztálint éltették, amikor a németekre lövöldöztek. Most egy istenért sem akarják elhinni, hogy Sztálin elvtárs tulajdonképpen a világ legsötétebb gazembere.

– És feltehetően még a háborús fegyvereiket is megtartották – mondtam.

– Megtartották. Imádják a fegyvereket.

– Örülhet, hogy megúszta az éjszakát bedagadt szemekkel. Akár a bőrét is kilyuggathatták volna.

– Nem sok hiányzott hozzá. És lesz még néhány nehéz éjszakám a környező falvakban és városkákban.

– Időnként nyomasztó lehet a hatalom – mondtam majdnem gúnyosan.

– Hagyjuk ezt – mondta a párttitkár. – Nem panaszkodni jöttem. Hanem azért, mert hallottam, hogy maga jó beszédű ember, kiváló szervezőmunkát végzett, amikor a nép megszavazta a szocializmust.

– Csaltunk.

Ismét bágyadtan legyintett.

– Sokfelé csaltunk. A lényeg az, hogy magának tekintélye van az emberek között, naponta sok emberrel találkozik. Jó szóval a mi oldalunkra állíthatja őket.

Természetesen húzni kezdtem az időt szokásos módon, cigarettát sodortam, pálinkát töltöttem a poharakba, és úgy tettem, mintha mélyen elgondolkoznék.

– Sztálin elvtársról minden további nélkül elhiszem, hogy sötét gazember – mondtam. – Viszont ezt a titóista bandát is utálom. Irtottak bennünket… De hát ők vannak közelebb.

– Ez a helyes magatartás – mondta elégedetten Fehér Jóska. – Nekünk, jugoszláviai magyaroknak nagyon kell vigyáznunk a viselkedésünkre. Hátterünk nincs. Egy megszállt, szolgalelkű anyaország semmire sem biztosíték. Itt kell jó viselkedéssel valamiféle jó helyzetet teremteni a megmaradáshoz.

Most már tényleg komolyabban elgondolkodtam.

– Rendben van, beszélek az emberekkel – mondtam. – De attól tartok, hogy a helyzet rendezéséhez a szép beszéd önmagában kevés lesz.

Fehér Jóska tágabbra nyitotta dagadt szemeit, elvigyorodott.

– Egyre jobban tetszik nekem a maga észjárása – mondta elismerően. – Biztosíthatom, hogy az újonnan felmerült ellentétek előtt sok mindent tanultunk Sztálin elvtárstól. Eljönnek azok az éjszakák, amikor véget vetünk a vitának. Hamarosan.

Kiitta a harmadik pohár pálinkát is, felállt, megint keményen megszorította a kezemet.

– Aludjon egy keveset napközben – javasoltam.

– Megpróbálok. Ezen a reggelen az a fontos, hogy az autómat itt a ház előtt látták, és az emberek majd megtudják, hogy maga igen szívélyesen fogadott.

Valamivel jobb állapotban ment el, mint ahogyan érkezett. Az autóját meg tényleg sokan látták a házunk előtt, a kíváncsi szomszédok az utcán álltak, amikor elhajtatott.

Természetesen eszem ágában sem volt agitálni a jó vagy rossz oldal mellett, továbbra is a megszokott módon beszélgettem az emberekkel, csupán Bata Jánost gorombítottam le, aki azon morfondírozott hangosan, hogy talán a Szovjetuniót kellene támogatnunk, mert ha az oroszok lerohanják Jugoszláviát, a Délvidéket esetleg ismét visszacsatolják Magyarországhoz. Figyelmeztettem, hogy tartsa a száját, és várjon. Szerencséjére megfogadta a tanácsomat, így aztán megmaradhatott folyó menti házában a halászcsónakja mellett.

Mert egy közeli éjszakán valóban begyűjtötték a lármás nemzetközieket, Szenttamásról nem túl sokat, a betelepített lakók közül sokkal többet. Ennek jóval nagyobb hatása volt, mint az elvi vitáknak. Csönd lett.

A satnya csúrogi Török Ádámot is elhurcolták a rendőrök, és őt vitték a legrosszabb helyre, a Goli otokra, ami egy kopár sziget a festői Adriai-tengeren, arrafelé a legcsúnyább hely, ahol csak kemény, fehér kő terem, és jól őrzött börtönt vájtak belé, a rabok követ törtek és cipeltek évekig, a fegyőrök meg rosszkedvűek voltak, mert ők is utálták az embertelen környezetet. Csúrogi Török Ádám itt találkozott még egy balek szenttamási magyarral, Bakó Péterrel.

Az ő sorsa azonban részben már Tölgyesi Mihály történetéhez kötődik.

TARTALOM

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Losoncz-Kelemen Emese
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4136 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence