Mindazoknak, akik rossz időben
találtak rá a megfelelő személyre.

1. fejezet

Lucia

Májusi hó, ameddig a szem ellát. Mosolyogva szemlélem a lábam előtt elterülő vidéket, a fehér nárcisztengert, mely egészen a völgyig terjed. Dongók röpködnek zümmögve a virágkelyhek felett, a háttérben a Genfi-tó és az alpesi panoráma. Számomra nincs is ennél szebb évszak.

Visszahanyatlok a pikniktakaróra, a felhőtlen égboltot bámulom, amely ragyogóan kék és tiszta, miközben a nap melengeti az arcomat. Szememet behunyva élvezem, ahogy a napsugarak felmelegítik az orrom, és a körülöttem döngicsélő rovarokat hallgatom.

Hol lehet Ben? Minden évben eljövünk ide, hogy lássuk ezt a csodát, a májusi havat, amikor a nárciszmezők virágba borulnak, és tavaszra fordul minden. Számomra ez maga a fellélegzés. Egy új kezdet. A szépség. Számomra ez Ben.

Felülök, kezemmel árnyékolom a szemem, és az ide vezető túrautat kémlelem. Úgy volt, hogy együtt jövünk ki, de Ben előbb el akarta hozni a húgát egy barátnőjétől. Így hát egyedül baktattam fel ide. S egyedül cipeltem fel idáig a piknikkosarat és a takarót. De most már rég haza kellett volna érnie Lottéval.

Idegesen babrálom a virágmintás, lenge nyári ruhám szegélyét. Tudom, Ben mennyire odavan érte. Amikor ez van rajtam, nem sok időbe telik, míg lehúzza a vállamról vékony pántját, majd lassan lekerül rólam a puha anyag, hogy végigcsókolhassa bőröm minden egyes milliméterét. Miközben úgy vizsgálgat, mintha akkor látna először, pedig kétévnyi kapcsolat után már úgy ismer, mint a tenyerét.

A szívem, mint egy léggömb, feszül a mellkasomban. Ahogy tizedikben Ben orra előtt becsaptam azt az ajtót, mintha a sors akarta volna így. Az ő szerelme mindig is az otthont jelképezte. Ezerszer inkább, mint amit apám villája valaha is jelentett számomra.

Egyszer csak lépteket hallok, és összerezzenek. Ajkam azonnal mosolyra húzódik. Hát itt van! Már messziről látni vöröses haját. Nem az a fajta vörös, ami csaknem narancssárga, hanem az a fakó rézszín. Sokak szerint Ben emiatt tisztára a Riverdale-ben szereplő Archie-ra emlékeztet. Lehet, én viszont semmi hasonlóságot nem látok közte és a sorozatbeli karakter között. Számomra Ben egyszerűen Ben.

Integetésre emelem a karom, hogy így hívjam fel magamra a figyelmét. Ahogy közelebb ér, már látom rajta, látom az arcán, hogy valami nincs rendben. A homlokát ráncolja, az alsó ajkát rágja, nem mosolyog, mint általában a jelenlétemben, ehelyett ajka keskeny vonallá szűkül. És látom szemében a szomorúságot, a csillogás hiányát.

Valami nincs rendben.

Mosolyom elhalványul, gyomrom azonnal összeugrik. Felpattanok a takaróról, közben csaknem felborítom a piknikkosarat. Rohanok hozzá, a karja után nyúlok, de ő kitér előlem.

– Ben – szólok hozzá fojtott hangon. – Történt valami?

– Gyere, üljünk le – kéri, s bizonytalanul megfogja a kezemet, és a takaróra húz.

A fehér nárciszok szépsége egyszeriben lényegtelenné válik. Hirtelen már a nap sem képes felmelegíteni. Fázom. A gyomrom egyre jobban összeugrik. Félek. Vajon mi történhetett? Ma reggel, amikor telefonon beszéltünk, még nem volt semmi. Viccelődtünk, örültünk az előttünk álló napnak. De most? Valahogy teljesen másnak látszik.

– Lucia – kezdi Ben. Lemondónak tűnik. Csakúgy, mint két évvel ezelőtt.

Tizenöt éves voltam, amikor egy reggel késve érkeztem, és siettemben nagy lendülettel nyitottam ki az iskola ajtaját. Csakhogy ellenállásba ütköztem. Soha nem láttam még annyi vért, amennyi Ben orrából ömlött. Megtántorodott, én pedig megragadtam a karját. S abban a pillanatban tudtam, hogy őt akarom, és csakis őt. Az ajtós incidens után azonban úgy tett, mintha az állítólag gondosan megtervezett közeledési kísérletem teljes mértékben visszapattanna róla. Elvégre csaknem sikerült eltörnöm az orrát. Mégsem adtam fel, és végül mégiscsak sikerült keresztülhatolni a saját maga köré épített védőfalakon.

– Sajnálom. De nem hiszem, hogy ez továbbra is működik köztünk.

Csak bámulom, mint aki rémeket lát. S máris könnyek gyűlnek a szemembe.

– Hogy? De hát miért?

– Túlságosan különbözünk egymástól, Lu. Nekem ez így nem megy. Soha nem jössz el velem a hokimeccseimre vagy a bulikba, mert nem érzed ott jól magad, vagy egyenesen félsz tőle. És ez rendben is van, de én nem akarom ezt így tovább csinálni. Élni akarom az életemet, annak minden részével együtt, érted? Nem szeretnék semmiből sem kimaradni, jól akarom érezni magam, és törekedni arra, hogy elérjem a céljaimat.

– De hogy érted ezt? Nem értem. Eddig sem volt gond, hogy kompromisszumot találjunk. Élőben néztem a közvetítéseket a meccseidről a neten, és ha bulizni mentél, mindig fennmaradtam, és megvártalak, hogy utána átjöhess hozzám. Különben meg nem is vagyunk annyira különbözőek, mindketten tovább akarunk tanulni…

– Igen, látom, téged aztán nem lehet meggyőzni, és ezt az egészet képes lennél egyszerűen eldobni magadtól.

– Á, szóval már megint itt tartunk, hogy engem nem érdekel a közgáz, és hogy semmi kedvem átvenni apám vállalatát? Azt hittem, ezt már megbeszéltük.

– Számomra ez teljesen értelmetlennek tűnik. Valószínűleg soha nem fogom megérteni – mondja egy nagy levegővétellel. – Nekem a karrier az első. Vagyis nem megyek Genfbe egyetemre.

Azt hittem, nem jól hallok. Hiszen már hónapok óta eldöntöttük, hogy mindketten Genfben fogunk továbbtanulni. Lehetséges, hogy a tudtom nélkül máshová jelentkezett?

Mielőtt még tiltakozhatnék, Ben így folytatja:

– Nekem nincs időm távkapcsolatra. A tanulás a legfontosabb, tudod, hogy miért. Muszáj mindent beleadnom, és nem tudok… Nem állhatok mindig fél lábbal otthon, Lu. Tiszta fejre van szükségem, és a hétvégéim is tanulással telnek majd.

Csak kolonc vagyok, most már tudom. Kolonc a nyakán. S az első könnycseppek máris megjelennek a szemem sarkában. Lecsorognak az arcomon, és cseppek formájában landolnak a ruhámon. Akár az eső. Csak nem olyan szép, nem olyan frissítő, nem olyan gyógyító.

– De hiszen még van pár hónap az egyetem kezdetéig.

– Tudom, de szerintem jobb ez így. Most muszáj az érettségire koncentrálnom. Ha nem lesz meg az átlagom, fújhatom az egyetemi felvételimet.

– De melyik egyetemre? És hogyhogy nem Genf? De hiszen úgy volt, hogy te is ott akarsz tanulni, hogy mi ott akarunk tanulni.

Ben azonban csak a fejét rázza.

– Nos… így döntöttem. Nagyon sajnálom. Ennek semmi köze ahhoz, amit irántad érzek.

A bennem egyre erősödő fájdalom hirtelen dühbe fordul.

– Ez baromság! Ha valóban elég erősek lennének az érzéseid irántam, akkor megoldanánk, és megtalálnánk a módját, hogy áthidaljuk ezt az egy évet, amíg én is leérettségizem. Hiszen semmi sem tart engem Genfben, ezt te is jól tudod.

– Most nincs szükségem semmilyen zavaró tényezőre.

– Á, ezek szerint én csak ez vagyok neked? Zavaró tényező?

– Nem, te…

– Miért pont most? – szakítom félbe. – Gondolom, nem tegnap jöttél rá, hogy egy évvel korábban kezded el az egyetemet, mint én. Akkor most mi változott?

Szinte szó szerint látni rajta, ahogy ellenáll. A tekintete bezárul, kizár engem, eltávolodik tőlem, és magába zárkózik. Döntött. Kettőnkről. És nem tehetek ellene semmit. E felismerés teljes erővel hasít belém, zokogni kezdek.

Mindennek vége. Legalábbis ami nekem minden volt, annak most vége. Hirtelen nem kapok levegőt, a torkom elszorul, mintha Ben szorítaná. Ennyi, szakít velem. Néhány szó is elég, hogy eldobjon magától mindent, ami az elmúlt két év alatt történt.

– Sajnálom – mondja újra. Olyan halkan, olyan mérhetetlen sok fájdalommal telve.

Az ő szemében is könnyek gyűlnek. Könnyek, melyek még dühösebbé tesznek. Hiszen ő döntött így. Ő teszi ezt velem. Vagyis nincs joga sírni.

Ben felemelkedik a takaróról, onnan néz le rám.

– Én tényleg szerettem volna, ha ez működik köztünk. De túlságosan különbözőek vagyunk.

Túlságosan különbözőek. Szavak visszhangoznak a fejemben, belém ivódnak, mélységes sötétséggel borítva el a bensőmet. Nem vagyok elég jó neki. Valami nem stimmel velem. Ez az oka annak, amiért nem lehet többé együtt velem.

– Mindkettőnknek jobb ez így. Így talán kevésbé fáj, tudod? Talán most nem, de később megérted.

Ezt diktálja a józan ész, hogy ez racionális döntés, szóval így akarja most előadni nekem az egészet? Ez komoly?

– Köszönök mindent, Lu… Remélem, egy nap majd megérted.

Ebben a pillanatban végképp elegem lesz. Olyan rohadtul fáj, és ennek a fájdalomnak valahogy ki kell jönnie. Ahogy a láva kitör a vulkánból, úgy törnek ki a következő szavak belőlem:

– Nem, Ben. Én ezt soha nem fogom megérteni! Soha. Mert szeretlek! A kapcsolatunkat csak így eldobni, én erre soha nem lennék képes. Főleg nem a fejed fölött meghozott döntéssel. Harcolnék kettőnkért, mindent megtennék a szerelmünkért, mert tudom, hogy együtt sikerülne.

A szívem hevesen ver, miközben reménykedve várom a reakcióját. De csak egy szomorú mosolyra húzódik a szája, és lassan megrázza a fejét.

– Én erre képtelen vagyok, sajnálom, Lu – feleli, és már indul is.

Minden egyes lépéssel egyre távolabb kerül tőlem, én pedig továbbra is kábultan ülök a helyemen. Egy tarka folt a fehér tengerben.

Lefelé tart a gyalogösvényen, eltűnik egy facsoport mögött, majd már semmi sem látszik belőle. A látásom elhomályosul. És ekkor… megtörténik. A szívem ezer darabra törik. Ott és akkor biztos vagyok benne, hogy örökre. A szilánkok olyan aprók, hogy soha senki nem fogja tudni megragasztani. Soha. Senki. Elveszve lebegnek a mellkasomban, belefúródva a tüdőmbe, hogy a szívemnek ezentúl ilyen hiányosan kelljen tovább dobognia.

Mert valami hiányzik. Mert Ben hiányzik.

Ő, aki egyáltalán nem hasonlít rám, de aki annál jobban illik hozzám. Aki az én másik felem. Valahogy mindig azt hittem, hogy ez azért van, mert nagyon fiatal voltam, amikor megismertem. És még mindig az vagyok. De azt is tudom, hogy milyen kivételes dolog egy olyan valakire találni, mint Ben. Egy olyan társra, aki megért és elfogad olyannak, amilyen vagyok. Aki minden tulajdonságommal együtt szeret engem. Vajon szeretett egyáltalán?

Zokogok. Kezemet a mellkasomra szorítom, ahogy a szívem szilánkjai szúrják-szaggatják a bensőmet. Abban a pillanatban, amikor először megérintettem Bent, akkor is így éreztem. Éreztem ezt a valamit közöttünk. Egyfajta kötődést, még ha nem is ismertük egymást, ami csak arra vár, hogy formát öltsön és megszilárduljon. Benre rátalálni a legjobb dolog volt, ami valaha is történhetett velem. De most? Itt ülök, e csalóka virágokkal körülvéve, és azt kívánom, bárcsak sosem találkoztam volna vele! Sose éreztem volna, mit jelent ez a boldogság.

Mert biztos vagyok benne, hogy soha többé nem találok még egy olyan embert, mint Ben.

Májusi hó, ameddig a szem ellát. Virágtenger borítja a vidéket. Ám hirtelen már nem is tűnik olyan szépnek. Inkább mintha visszatükröződése lenne a lelkemben szétszóródó milliónyi darabkának.

2. fejezet

Három évvel később

Lucia

Mély levegőt veszek. Kezem az ajtókilincs fölött. Egyszerűen képtelen vagyok rá. Semmi keresnivalóm itt. Mégis… úgy érzem, muszáj bemennem. Mintha láthatatlan zsinóron lógnék, melyek egyre csak visszarántanak ide. Hányszor álltam itt az elmúlt hetekben, ez előtt az ajtó előtt! Már megszámolni sem tudom.

De sose tudtam rávenni magam, hogy kinyissam. Valahogy minden alkalommal meghátráltam. Nem mertem. Még ha tisztában voltam is vele, hogy a mögötte lévő helyiség üres, és ez csak egy szoba. Négy fal, egy komód, egy ágy és egy íróasztal. Olyan, mint az enyém, mielőtt a könyveimmel, a növényeimmel vagy a posztereimmel – melyek a hieroglifikus ábécét és a világtörténelem idővonalát ábrázolják – berendeztem volna.

Hogy akkor mégis miért muszáj megtennem? Mert a szálakat egyszer s mindenkorra el kell varrni, mert hülyeség lenne csak úgy hagyni. Ennek semmi értelme. A lakótársam, Sara halott. Három hónap telt el a szörnyű autóbaleset óta. A szülei már rég kipakolták a szobát. Az is lehet, hogy a következő félévben új lakótársam lesz. Valaki, aki beköltözik ide, e közé a négy fal közé, feldíszíti, otthonossá teszi.

Akkor már nem lesz több esélyem belépni ebbe a szobába. Nem is tudom, miért akarom annyira, de itt ez a sürgető érzés, ami azt mondja, meg kell tennem, mert szükségem van erre ahhoz, hogy megbékéljek. Be kell mennem, hogy elbúcsúzzak tőle, és elengedjem, annak ellenére, hogy olyan igazságtalanul bántam Sarával. Ha bemegyek, talán ott bocsánatot kérhetek tőle. A rettenetes viselkedésemért, amit bánni fogok egész életemben.

Nagy levegőt veszek, és… ismét meghátrálok. Erre képtelen vagyok. Még soha nem voltam ebben a szobában. Akkor sem, amikor Sara még élt. Nem igazán voltunk jóban. Nem is, valójában sosem kerültünk kapcsolatba. Kerültük egymást, mindketten végeztük a saját dolgunkat, legfeljebb néha a konyhában váltottunk pár szót, csip-csup dolgokról.

Csak mert ő is a Fortuna tagja volt, és ahhoz a képmutató bandához tartozott, akik mindent és mindenkit kihasználnak, hogy aztán elpusztítsák. Csak remélni tudom, hogy a mostohatestvérem, Elora erősebb, és sikerül megállnia a helyét a diákszövetségben. Ő olyan…

Nem, ez most igazán nem a megfelelő pillanat, hogy ezen töprengjek. Ki akarom nyitni ezt az átkozott ajtót. Ki kell nyitnom.

Szedd össze magad, Lucia!, motyogom magamban. Tiszta őrület, hogy ennyit állok ez előtt az ajtó előtt, csak hogy a végén gyáván megfutamodjak. Egyszer muszáj lesz átlépni a határaimat.

Elszántan kinyújtom a kezem, és a hűvös fogantyúra teszem. Remeg, de én szilárdan állok. A pulzusom az egekben.

Kinyitom az ajtót, és belépek Sara szobájába.

Csend. Üres falak, hűvösek és szürkék. Csupán egyetlen vékony napsugár szűrődik be az ablakon, amelyben táncoló szentjánosbogarakként porszemek csillognak. Óvatosan belépek, a mahagóni padlódeszkák megnyikordulnak a papucsom alatt.

Mint valami horrorfilmben, suhan át a fejemen. Bár inkább igyekszem elhessegetni a gondolatot. Nincs itt semmi ijesztő. Sara rég elment.

És mégis… Mintha még mindig érezném a jelenlétét. Mintha hallani vélném tisztán csengő nevetését, ami néha még az ajtón is áthallatszik. Lelki szemeim előtt látom, ahogy végigvonul a szobán. Ahogy sötét haja, ami egy kicsit mindig Hófehérkére emlékeztetett engem, lágyan elterül a vállán. Mindig olyan büszkének tűnt, olyan keménynek. Egy kicsit… kegyetlennek. Sosem bíztam benne.

Jó okkal.

– Sajnálom, Sara – suttogom, akarva-akaratlanul is végigsimítva a tenyeremen lévő heget. Hangom visszhangzik a falakról, betölti a helyiséget, sokkal hangosabban, mint amilyen a valóságban. Mindkét karom libabőrös lesz. De most, hogy idáig eljutottam, már nem adhatom fel, végig akarom csinálni. Nem számít, milyen hülyén érzem magam közben. – Sajnálom, hogy olyanokat mondtam rólad. Sajnálom, hogy nem kérdeztem meg soha, mi a baj, mi történt. Bár valószínűleg úgysem mondtad volna el, de… Na igen, legalább megkérdezhettem volna. Nem voltam jó lakótárs. Vagyis hát, te sem, de azért…

Na jó, nem, ez így totál hülyeség. A fejemet rázom, ez így egyáltalán nem segít. Eleve hülye ötlet volt bejönni ebbe a szobába. Azt hiszem, túlságosan felfújtam ezt a dolgot, nagyobbnak hittem, mint amekkora valójában. Most legalább túl vagyok rajta, és a következő hetekben végre ismét arra koncentrálhatok, ami igazán fontos. A történelmi tanulmányaimra, és arra, hogy ott legyek a legjobb barátomnak, Gabrielnek, míg tart a terápiája, és hogy végre alaposabban is megismerjem a mostohatestvéremet.

Sóhajtva fordulok meg, hogy kimenjek a szobából… amikor az egyik padlódeszka kissé besüllyed a jobb lábam alatt. Megállok, lelépek a deszkáról, mire máris visszapattan a helyére. Újra rálépek, ismét megmozdul. Mi a…? Leguggolok, hogy megérintsem a széleit. Mindig is tudtam, hogy a Corvina Kastély kollégiumi épületei rég felújításra szorulnak, de hogy ilyen rossz állapotban volnának? Ezt sürgősen jelentenem kell a gondnoknak, mielőtt még új lakótárs érkezik.

Kezemet még mindig kinyújtva tétovázom. Ki tudja, mi minden lapul a laza padlódeszka alatt. Pókok? Patkányok? Undorodva megborzongok, de győz a kíváncsiságom. Csak úgy pezseg bennem, mint valami pezsgőpor, és egyre csak hajt, hogy az ujjamat a padlódeszka alá csúsztassam. Lassan felfelé húzom, míg képes leszek megfogni a végét, és végre teljesen felemelhetem.

S máris egy lyuk tátong a padlón.

A pulzusom az egekben. A rés sötét, és nem túl bizalomgerjesztő. Nem sokkal nagyobb egy cipősdoboznál, és… Pillanat. Mintha lenne ott valami!

Igyekszem legyőzni az undort, összeszorítom a fogam, majd belenyúlok. Kezem egy szilárd tárgyat tapint. Egy könyv?

És valóban. Ahogy kiveszem, egy vékony, piros vászonkötésű könyv van a kezemben. Leporolom a borítót, amikor hirtelen megdermedek. A gyomrom összerándul, a szívem kihagy egy ütemet.

A torkomból rekedt hang távozik. Mintha égetné a bőröm, úgy esik ki a könyv a kezemből és hull a földre. Még mielőtt csattanva a padlón landolna, sietve hátrálni kezdek.

A hátam a falnak ütközik, de szinte alig érzem. A szívem hevesen ver, mert csak a könyvborító közepén lévő négy fehér betűre tudok gondolni.

SARA

A szívverésem lassan kezd megnyugodni. Egyenletesen lélegzem be és ki, és miután úgy-ahogy sikerül visszanyernem az uralmam a testem felett, csak úgy záporoznak a kérdéseim. Vajon miért van ez a könyv, aminek borítóján egy halott nő neve szerepel, ebben a szobában egy laza padlódeszka alá rejtve? Saráé volt? Vagy ez üzenet Sara számára? A szülei tették volna oda, miután szeptemberben elvitték a szobából a holmiját? Így… állítva emléket a lányuknak, mint egyfajta szentély?

Összeszedem magam. Jézusom, ez rém ijesztő. De valahogy izgalmas is. Így hát ellököm magam a faltól, és lassan elindulok a könyv felé. Egészen óvatosan, mintha attól tartanék, hogy harap, ha esetleg túl hirtelen mozdulnék. Ami persze baromság, de a kíváncsiságom ellenére tétovázom. Mert érzem. Érzem, hogy van valami gyanús ebben az egészben, és hogy valami olyasmit készülök felfedezni, amit nem biztos, hogy tudni akarok.

A borítót érdesnek érzem a kezem alatt. Kinyitom, és a megsárgult oldalakat lapozgatom. Mióta lapulhat itt ez a könyv? Sara halála óta? Vagy régebb óta? Felismerem a kék tollal írt lendületes betűket a papíron. A bejegyzések fölött egy-egy dátum áll. Most már szinte biztos vagyok benne, hogy ez nem lehet más, mint Sara naplója.

Elolvassam? Hiszen ez a könyv a legtitkosabb gondolatait tartalmazza. Nem lenne helyes ily módon behatolni a magánéletébe. Mégis vágyom rá, hogy megtudjam, vajon mit gondolt a halálát megelőzően. Nem sokkal a baleset előtt éjszakákon át sírt, és valakivel kiabált. Azt sajnos nem tudom, hogy kivel. Jó lenne tudni, van-e valami ebben a könyvben arról a rejtélyes veszekedésről.

Semmi közöd hozzá, mondja egy halk hang a fejemben. Ám egy ennél jóval hangosabb ellenkezik: Mi van, ha mégis? Mi van, ha ezáltal végre megbékélhetnék a múlttal? Megszabadulhatnék a bűntudattól, mely, mint valami piranharaj, hónapok óta belülről tépi-szaggatja a lelkem.

Nagy levegőt veszek, és kinyitom a naplót a legelején. Az első bejegyzés 2019 augusztusából származik, abból az évből, amikor Sara megérkezett a Corvina Kastélyba. Gyorsan továbblapozok, míg az utolsó bejegyzéshez nem érek.

Ujjammal végigsimítok a papíron, érzem a töltőtollal írt betűk domborulatait. A szívem hevesebben ver. Talán azért, mert amit most teszek, az helytelen? Vagy a rossz előérzet miatt? A karomon képződő libabőrről tudomást sem véve olvasni kezdek.

2022. szeptember 12.

Mintha elkapott volna a hullám. Ami egyre magasabban tornyosul előttem. Én pedig tehetetlen vagyok vele szemben. Képtelen vagyok megállítani. Tudom, hogy nemsokára összezúz engem. Úgy sejtem, inkább előbb, mint utóbb.

A titkom hamarosan már nem titok többé. Mindenki tudni fog a hülyeségemről, hogy rosszkor voltam rossz helyen, hogy rossz emberben bíztam. Ezzel aláírtam a halálos ítéletemet. Nem tudom, mit tegyek. Itt a vége. Minden, amire valaha is vágytam, most menthetetlenül megsemmisült.

Mit tettem? Hogyan lehettem ilyen meggondolatlan? Hogy tehettem így tönkre egyetlen éjszaka alatt a jövőmet? Hibát követtem el. Most pedig bűnhődnöm kell érte.

Nem, ez nem lehet. Ez… Képtelen vagyok tisztán gondolkodni. Mintha ködbe borulna az elmém. Talán csak azért, hogy magamat védjem a frissen szerzett felismeréstől. Mellkasomhoz szorítom a könyvet, muszáj megóvnom.

Majd elfutok, mert ez az, amit a legjobban tudok, ami mindig segít nekem. Kapaszkodót ad, amikor hirtelen minden túl sok lesz, és a gondolataim túlságosan nehezek. Futok és futok. Fogalmam sincs, merre tartok, szinte észre sem veszem. Az egyetlen célom, hogy megszabaduljak a fejemben kavargó gondolatoktól. Vagy egyszerűen csak elrohanjak, magam mögött hagyva mindent.

Egyszer csak a főépület előtt találom magam, a tetőt díszítő sötét ón messziről látszik a hófödte hegycsúcsok ellenében. Egy autó hajt el mellettem. Ez Gabriel! Befordul a parkolóba, én pedig rohanok utána. Egyre lassabban és kimerültebben, de mindenképpen el kell érnem, különben megőrülök, ezt biztosra veszem.

Gabriel és Elora kiszáll az autóból, én pedig amint odaérek hozzájuk, a földre rogyok, lábaim végképp megadják magukat.

– Azt hiszem, Sara halála nem baleset volt – préselem ki magamból utolsó erőmmel a szavakat, miközben mindenem fájdalmasan megfeszül. – Szerintem nagyon is konkrét okból kellett meghalnia.

3. fejezet

Lucia

– Először is nyugodj meg – mondja Gabriel.

Időközben eljöttünk a parkolóból, és már a kollégiumban vagyunk. Alig emlékszem a visszaútra. Könnyek, pánik, bánat és félelem homályába vész. A kanapén ülök, Elora a konyhában teát készít. A napló az előttem lévő dohányzóasztalon fekszik. Képtelen vagyok ránézni anélkül, hogy ne öntene el újra a veríték.

– Mégis hogy tudnék megnyugodni? Lehet, hogy a lakótársamat meggyilkolták!

Gabriel összerezzen. Legszívesebben a nyelvembe harapnék. Csak most tűnik fel, milyen furcsán néz ki. Talán sírt? Kék szeme alatt sötét árnyékok húzódnak. A haja összevissza áll.

– Veled meg mi történt? – kérdem óvatosan.

– Ez most nem számít. Először is ki kell derítenünk, hogy mi történt. Olvastál mást is?

– Nem, csak az utolsó bejegyzést.

– Hol találtad a naplót? – kérdi Elora, ahogy kilép a konyhából, kezében tálca, rajta három teával teli bögrét egyensúlyoz, majd megáll előttem.

Leveszek a tálcáról egy bögrét, és a meleg porcelán köré kulcsolom a kezem.

– Egy kilazult padlódeszka alatt, Sara szobájában.

Gabriel elkomorul.

– Mit kerestél Sara szobájában?

– Csak… – kezdem, és az alsó ajkamba harapok. – Kíváncsi voltam.

– Olyat én is ismerek. – Elorára néz. Olyan szeretetteljesen, hogy a vágyakozástól összeszorul a szívem, mert volt idő, amikor rám is ugyanígy néztek. Igaz, már jó régen, de sosem fogom feledni, amit akkor éreztem.

Igyekszem elhessegetni a gondolatot. Három éven át többé-kevésbé sikerült megakadályozni, hogy rá gondoljak.

– Megmutatod, hol? – kérdi Elora.

Bólintok, és felállok a kanapéról. Magammal viszem a csészémet, mint egyfajta mentőkötelet, amibe belekapaszkodhatok, ha kell. Sara szobájának ajtaja még mindig nyitva áll, mivel az előbb, mint valami eszeveszett, rohantam ki onnan. Most látom, hogy még a padlódeszkát sem raktam vissza a helyére. Sötét lyuk tátong a szoba közepén.

Elora letérdel mellém, és figyelmesen vizsgálgatja a lécet. Gabriel továbbra is mellettem áll.

– Nem kellene ebben a szobában lenned, Lucia. Nem tesz jót neked.

– Tudom.

– Ha tényleg van valami abban, amit állítasz…

Gabriel nem folytatja a mondatot, a barátnőjére néz. Felismerem szemében az aggodalmat. Az elmúlt két évben végig azt hitte, hogy a Fortuna a felelős a nővére haláláért. Gyűlölte a diákszövetséget, megszenvedte ezt az időszakot, néhány rossz döntést is hozott. Alig pár hete tudta meg, hogy a szövetség tagjai ártatlanok, és terápiába kezdett, hogy ne eméssze tovább magát. Erre nekem épp most kell megtalálnom ezt az átkozott könyvet!

– Lehet, hogy nincs is semmi e mögött – teszi hozzá. – És a szövetségnek semmi köze a dologhoz.

– Igen, lehet. Bár… a Dark Elite-nek rendszerint mindenben benne van a keze. Sara is közéjük tartozott. Úgyhogy nekem nagyon rossz érzésem van ezzel kapcsolatban – felelem, belekortyolva a teámba, ami egy kis melegséggel tölt el. De sajnos nem sokáig. – Ha többet is meg akarok tudni, muszáj lesz elolvasnom az egész naplót – állapítom meg.

Gabriel habozik.

– Biztos vagy benne, hogy ezt szeretnéd? Hogy képes vagy rá?

Bólintok. Így talán további háttér-információra bukkanhatok.

Valami megreccsen, Elora visszazárja a padlón tátongó rést.

– Itt akkor végeztünk is.

Odajön hozzánk.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy most már te is a Fortuna tagja vagy – mondom. – Ez aggodalommal tölt el.

– Hivatalosan csak a hétvégétől.

– Azt hittem, már megvolt a beavatás.

– Papíron igen. De a beavatásomra csak szombaton kerül sor. Kicsit ideges is vagyok emiatt.

– Ha Sara miatt… – kezdi Gabriel, de Elora félbeszakítja.

– Nem tudhatjuk, hogy a kettő között valóban van-e összefüggés, és nem csupán a puszta véletlen műve. Különben is, ha valakinek, neked igazán nem kellene túlságosan elhamarkodottan ítélkezned. Nem emlékszel, a múltkor is mi lett a vége?

Elora a műtőben, villan át a fejemen. Gabriel komor arckifejezéséből ítélve felteszem, neki is ugyanez jut eszébe.

Szerintem Elora téved. Mert bármi is történik ezen a campuson, a Fortuna valahogy sosem maradhat ki belőle. Igaz, hogy nem ők voltak közvetlenül felelősek Gabriel nővérének, Annabelle-nek a haláláért. A baleset akkor is az egyik általuk szervezett bulin történt. De van annyi sütnivalóm, hogy ezt most ne mondjam ki hangosan. Csak veszekedés lenne a vége, amihez most se időm, se bátorságom.

– Mennem kell órára – közlöm sóhajtva. – De este továbbolvasom a naplót.

– Nem lehet, hogy inkább Elorának és nekem kellene magunkkal vinnünk a könyvet? – kérdi Gabriel tétován.

– Nem – vágom rá morogva. – Sara az én lakótársam volt. Majd én elolvasom.

– Tudod, hogy a szövetség már két éve próbál téged behálózni. Méghozzá Sarán keresztül. Jobban szeretném, ha továbbra is távol tarthatnánk téged a Fortunától.

– Ugyan, ennek semmi értelme, Gabriel. A szövetségnek most már ott van Elora, ezzel én kiestem a pikszisből. Találtak egy Salvarit, így már nincs szükségük rám.

Elora nagyot horkant.

– Na, kösz szépen.

– Pedig így van – fordulok Elorához, sötét haját és apró kis termetét tanulmányozva.

Mindenben a totális ellentétem. Ha nem tudnám, mennyi tűz lakozik benne, bizonyára azt hinném, hogy egy szürke kisegér. Eleinte annak is tartottam. Egy gonosz szürke kisegérnek. Pedig nem is ő, hanem egész idő alatt az apám volt a probléma kulcsa.

Ezzel el is érkeztünk a másik kedvenc témámhoz, amire még csak gondolni sem tudok. Bár sajnos nem lesz más választásom, mert hétfő este együtt vacsorázom apámmal. Két év után először. Már a gondolattól is görcsbe rándul mindenem.

– Hát jó – mondja Gabriel az Elora és köztem zajló szempárbajt félbeszakítva. Gondolom, attól tart, nehogy ismét összevesszünk. Egy hónappal ezelőtt ez még bizonyára így is lett volna. Simán egymás torkának ugrottunk volna. De most? Úgy érzem, egyre közelebb kerültünk egymáshoz. Apró lépésenként ugyan, de bízom benne, hogy a barátságunk idővel tovább mélyül. – Légy óvatos, Lucia, rendben?

– Persze, mindig az vagyok – felelem, és elhagyom Sara szobáját.

Gabriel és Elora is ugyanígy tesz, és az előtér ajtajában elbúcsúznak tőlem. Amint elmennek, csend borul a helyiségre. Mély levegőt veszek, majd hosszasan kifújom. Sara halála előtt sosem volt itt ekkora csend. Mindig szólt a zene, amit szívből gyűlöltem. Sarának borzalmas ízlése volt, a dübörgő basszus folyton elvonta figyelmemet a tanulástól. Gyakran vitatkoztunk emiatt. De most… Már-már hiányzik az idegesítő zenéje.

Amikor még élt, és folyamatosan próbált beszervezni a Fortunába, még tudtam, hányadán álltunk. Most viszont úgy érzem, mintha sötétben tapogatóznék. Vakon, állandó veszélynek kitéve, hogy bármelyik pillanatban felbukhatok, ellenállásba ütközhetek, vagy zsákutcába kerülhetek.

Mi van, ha Sara halála tényleg nem baleset volt?

Egyet egész biztosan tudok, hogy ki fogom deríteni. Hónapokig kerestem a módját, hogy megszabaduljak végre a bűntudattól a szörnyű viselkedésem miatt. Most itt van.

De előbb még beszaladok a szobámba, hogy a Prada táskámat felkapva elhagyhassam a Liliom Kollégiumot, ahol lakom. Most már tuti, hogy elkések az egyetemestörténelem-óráról. De mivel máris nyakamon az első vizsga, nem engedhetem meg magamnak, hogy kihagyjam az előadást. Főleg, ha a legjobb jegyre pályázom, hogy bebizonyítsam apámnak, a történelem szak igenis helyes döntés volt. Azt akarom, hogy végre belássa, nagyon is észszerű volt tőlem, hogy a saját utamat járjam, és mennyire hibásan állt hozzá, amikor mindenáron ragaszkodott a saját elképzeléseihez. Veszekedésünk aztán két év mosolyszünethez vezetett. Ami mögött persze nem csupán a szakválasztásom állt, az csak ürügy volt. Vagy még inkább: a vég kezdete.

Sóhajtva átvágok a campuson. Vajon mennyi ilyen vég kell még ahhoz, hogy minden újra jóra forduljon?

– A hieroglifák megfejtése hosszú és nehéz folyamat volt. Ezerhétszázkilencvenkilencben, a Rosette-i kő felfedezése azonban nagy előrelépést jelentett ebben a történetben – hangzik el Bauer professzor előadásában, miközben egy képet hív elő nekünk az interaktív táblára. – Íme, itt látható a szóban forgó kő. Ugyanazt a szöveget tartalmazza, három különböző fordításban: görög nyelven, egyiptomi démotikus írással, és egyiptomi hieroglifákkal. A görög szöveg segítségével a kutatóknak szép lassan sikerült megfejteniük az összes hieroglifát és a démotikus írást.

1799, írom be a tabletembe. Zsong a fejem a sok évszámtól, amit Bauer professzor az elmúlt órában megpróbált a fejünkbe verni. Általában nagy élvezettel hallgatom az előadásait az ókori egyiptomi civilizációk létrejöttéről. Az egyiptológia az egyik kedvenc tantárgyam, ma mégsem tudok odafigyelni. Ehelyett egyfolytában Sara naplója jár a fejemben. Az, hogy amikor eljöttem a kollégiumból, a nagy sietségben nem vittem be a saját szobámba, hanem a lakrészünkhöz tartozó közös helyiségben hagytam az asztalon. S most képtelen vagyok szabadulni a félelemtől, hogy már nem lesz ott, mire visszaérek. Egyszerűen eltűnik. És minden, ami ma reggel történt, már csak emlék lesz. A lehetséges bizonyíték köddé válik, mintha nem is létezett volna.

A pulzusom vadul kalapál a fülemben. Szinte biztos vagyok benne, hogy Sara nem ok nélkül rejtette el olyan jól a naplóját. Legalábbis úgy sejtem, hogy ő volt, aki odatette. Minden más értelmetlennek tűnik.

Amint Bauer professzor befejezi az előadást, felpattanok, és kiviharzok a teremből. Normális esetben szép komótosan, lehetőleg feltűnésmentesen az utolsók között távoznék, de ma minden másodperc számít. Látnom kell, hogy a könyv még mindig ott van, ahol hagytam. A lakóhelyiség ajtaja ugyan zárva, de ha a gyanúm beigazolódik… a Fortuna ugyanis bármire képes, ebben egészen biztos vagyok. Még ha Gabriel tévedett is, amikor azt feltételezte, hogy a szövetség a hibás az ikernővére haláláért. Ki nem állhatom a tagokat, akiket mindenki csak Dark Elite-nek hív. Megközelíthetetlenek, arrogánsak, és azt hiszik, hogy ők jobbak mindenki másnál. Azt hiszik, hogy övék a campus, és azt tehetnek, amit csak akarnak. Ki tudja, meddig mennének el, hogy eltussoljanak egy olyan ügyet, ami még rájuk nézve is igen kellemetlen következményekkel járhat?

Rekordidő alatt sikerül visszaérnem a Liliom Kollégiumba. Kettesével szedem a fokokat a lépcsőházban. Levegő után kapkodva nyúlok az ajtó felé, remegő kézzel nyomom le a kilincset, és már rohanok is az asztalhoz.

Megkönnyebbülten sóhajtok fel. A napló még mindig ott van.

Csak miután jól elrejtettem a táskámban, veszem le a kabátomat és a cipőmet. Majd a konyhában készítek magamnak egy avokádós szendvicset.

Az egyedüli, amit néha nagyon tudok hiányolni a Salvari-villából, az a házvezetőnő. Mivel az egyetemi étterem valahogy túlságosan sok nekem, és amúgy is jobban szeretek egyedül lenni, az elmúlt két évben kénytelen voltam megtanulni magamról gondoskodni. Néha Gabrielnek sikerül rábeszélnie, hogy ebédeljek vele a Seaside-ban. Ezenkívül szerencsére hajlamos elveszíteni a fogadásokat, így gyakran tartozik nekem, cserébe azt kérem, legyen a személyes ételfutárom. Ezen kissé elmosolyodom. Mert persze gyűlöli. És nem érti, miért nem veszem fel egyszerűen a telefont, és rendelek magamnak.

Néha én magam sem értem. Valahogy úgy érzem, valahányszor csak fel akarok hívni valakit, a szívem majd’ kiugrik a helyéről. Összeszorul a torkom, és sose tudom, mit mondjak a vonalba, bármilyen hosszan is gondolkodom előtte a megfelelő szavakon. Nem, számomra már a zöld gomb megnyomása is olyan akadály, amit képtelen vagyok megugrani. Fogalmam sincs, miért van ez így. Mindig is ilyen voltam, és bármilyen sokat mondogatom is magamnak, hogy ez hülyeség, erre semmi szükség, az ilyenfajta feladatok nyomán folyton pánikba esem.

Ahogy a legtöbb ember jelenlétében is ez történik velem. Nem, inkább maradok itt a szobámban. Különben meg itt van nekem Gabriel, és most már Elora is. Ez elég nekem. Nincs szükségem sok barátra. Sem emberekre, akik bánthatnak vagy kihasználhatnak. Emberekre, akik csupán a vezetéknevemet látják, és a mögötte rejlő hatalmas lehetőséget. Apám pénzét és sikereit. Engem azonban észre sem vesznek, mert hát ki vagyok én? A lány, aki elszigeteli magát. A lány, aki történelmet tanul. A lány, aki hideg és kemény, és akit senki sem ért meg.

Még mielőtt a mélyben kavargó örvénybe rántanának, sietve elhessegetem e komor gondolatokat. Mert tudom, ha egyszer belekerülök, csak nagyon nehezen tudok kiszabadulni onnan. Mert ilyenkor egyre mélyebbre húz, míg végül idegenként látok mindent, és az egész világ kegyetlennek tűnik számomra.

Szőke hajamat kontyba kötöm, fekete farmeromat lecserélem egy Prada márkájú, puha kasmírból készült melegítőnadrágra, és a naplóval a kezemben kényelembe helyezem magam az olvasósarokban. Ez egy sötétkék fejtámlás fotelből áll, széles karfákkal, egy fekete könyvespolcból, ami időközben kissé túlzsúfolttá vált, és egy állólámpából kerek ernyővel, amit most bekapcsolok.

Tanácstalanul forgatom a könyvet a kezemben. Lapozzam át az elejét, és kezdjem ott, amikor Sara belép a Fortunába? Nem, azt hiszem, jobb, ha az egész naplót elolvasom. Szinte egyáltalán nem ismertem Sarát, és ha meg akarom érteni őt, valamint az utolsó bejegyzésben szereplő gondolatait, akkor jobb, ha minden rendelkezésemre álló információt felhasználok.

Így hát kinyitom az első oldalon, és nekilátok.

2019. augusztus 29.

Egy új fejezet kezdődik. Amiért annyi éven át dolgoztam. Végre elvágom a kötelet, és vitorlát bontok! Persze igazából nem hajózom. Emil nemsokára kivisz a legközelebbi vasútállomásra, onnan pedig vonattal utazom, de hát ez van. Mindent tudok a Corvina Kastélyról. Az egész nyári szünetet azzal töltöttem, hogy elolvastam mindent, amit csak találtam erről az elit egyetemről. Alig várom, hogy végre kiszabaduljak ebből a lyukból. Ma reggel is úgy kellett berángatnom anyámat a hideg zuhany alá, hogy egy kicsit kijózanodjon, hogy legalább elbúcsúzhassunk. De ennek végre vége. Nem vagyok többé felelős érte. Sikeres ügyvéd leszek, és soha többé nem kell ide visszatérnem.

2019. augusztus 30.

Itt vagyok. Tényleg és igazán megérkeztem. És a csillagok, úgy látszik, most tényleg nekem kedveznek. Mert alighogy betoppantam, máris szó szerint egy dögös srác karjában landoltam. Olyan karja volt, hogy azt hittem, nem jól látok. Mindenesetre a küldetésemet máris teljesítettem. A Fortunánál, annál a diákszövetségnél, ahová annyira jó volna belépni. Szóval fogtam magam és átmentem hozzájuk – nagyon durva házuk van, ősrégi, de tele bájjal, nagyon menő –, bekopogtam és bemutatkoztam. És szerintem egész jól sikerült.

Kaptam egy jelentkezési lapot, úgyhogy mindjárt neki is látok. De előbb kimegyek kicsit a napra, hátha újra összefutok azzal a fickóval. Kívánj szerencsét!

A fickónál ÉS a Fortunánál. Naná!

4. fejezet

Benedikt

Begombolom a kabátomat. A díszzsebkendőm mellett már ott lifeg a kitűzőm – egy széles szalagra erősített ezüstfüggő. Hozzá vállszalagot és siltes tengerészsapkát húzok. Mindezt fekete és arany színben. A diákszövetség – aminek tagja vagyok – által szervezett hivatalos rendezvények hagyományos ünnepi viselete ez.

Büszkén szemlélem magamat a tükörben. Három éve vagyok a Dark Elite tagja. A szövetségbeli fivéreim és nővéreim mellett, akik olyanok számomra, mintha a második családom lennének. Ma pedig egy új tagot üdvözölhetünk a sorainkban.

A szövetség tágas étkezőjébe érve megállapítom, hogy a ma esti szertartáshoz már mindent előkészítettek. A mennyezeti csillár csak úgy ragyog, gyertyák sorakoznak mindenütt, meleg, pislákoló fénybe vonva a termet. A falakat, valamint az étkezőasztal közepét a szövetség színeiben pompázó transzparensek díszítik. A szövetségünk zászlója, melyen fekete-arany alapon egy fogát vicsorító farkas látható, a kandalló fölött kapott helyet.

A háttérben halk klasszikus zene szól.

Ahogy a tekintetem körbejár, elmosolyodom. Már alig várom az estét. Az összejövetelt, a beavatást és az azt követő partit. Ez az én menedékem, ami kompenzálja az elektrotechnikai tanulmányaimat, a szakot, ahová járok. Egy kis kikapcsolódás és lazulás, amikor a tengernyi tankönyv és tananyag hirtelen túl sok lesz.

– Ben!

Ahogy meghallom a hangot, megpördülök, és Jasper barátomat pillantom meg, aki épp most lép be a szobába. Ugyanolyan öltözékben van ő is, mint én, csupán a sapkája alól kilógó szőke haja jelzi személyét – a sapka, ami az én rövidre nyírt vörös hajamat teljesen eltakarja.

– Minden rendben? – érdeklődöm.

Megáll mellettem, és a terített asztalt tanulmányozza. Kristálypoharak csillognak a fényben, a székeket palaszürke huzat borítja. Az asztal egyik végén egy nagyobb szék áll, amit az elnöknek szántak.

– Igen, minden a legnagyobb rendben. Már nagyon vártam ezt az estét. Az egyetem teljesen kikészít mostanában.

– Engem is – felelem. – Látszik, hogy mindjárt itt a vizsgaidőszak.

– Abszolút, de ne hagyjuk, hogy ma este ilyesmi nyomasszon. Egyszerűen érezzük jól magunkat a következő néhány órában. Rendben?

– Remekül hangzik!

– Szinte el sem tudom hinni, hogy Elora ma hivatalosan is taggá válik. Salvariék eddig hallani sem akartak róla.

A hideg futkos a hátamon a név hallatán. De igyekszem nem kimutatni. Senki sem tudja, miféle kapcsolat fűz engem a Salvari családhoz. Senki sem tudja, hogy az ő szemükben én számkivetett vagyok. De akkor nem tehettem mást, döntenem kellett, és én a karrieremet választottam. Ma is újra így tennék. A szakmai jövőm, az álmaim álltak mindig is az első helyen az életemben. Függetlenül attól, hogy Lucia ezt megérti-e vagy sem.

Két évvel ezelőtt, amikor az elnöktől megtudtam, hogy Lucia is a Corvina Kastélyba fog járni, először alig akartam elhinni. Úgy éreztem, mintha valaki kést döfött volna a hátamba. Engem már semmi sem tart itt. Szavai a mai napig ott kísértenek a fejemben. Akárcsak a mögöttük rejlő jelentés. Csak miattam maradt volna Genfben. Először azt hittem, talán észhez tér, és miután megszerezte a közgazdász diplomát, mégiscsak átveszi a Salvari Group vezetését. De nem, ő a történelem szak mellett döntött, és minő meglepetés, a kezdetektől fogva ellene van a Fortunának.

Szerencsére Luciát eddig szinte alig láttam az egyetemen. Néha előadásra jövet-menet összefutottunk a főépületben, de mindig nagy ívben elkerültük egymást. Még abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán észrevett-e. Legalábbis mindig úgy tett, mintha nem látott volna, bár mindig jó érzéke volt ahhoz, hogy másokat levegőnek nézzen.

Bárkit, kivéve engem.

Éles szúrás hasít a mellkasomba, úgyhogy igyekszem gyorsan kiverni fejemből a Luciával kapcsolatos gondolatokat. Hiszen mindezt már sikerült magam mögött hagynom. Messze a hátam mögött. Ő és én… á, amúgy sem működött volna. A szakítással egy csomó fájdalomtól megkíméltem magunkat.

– Nem igazán ismerem Elorát – felelem kitérően. –Talán, ha három szót váltottam vele – mondom Jaspernek, a vállammal viccesen oldalba bökve. – Veled ellentétben, Casanova.

– Ez egyáltalán nem vicces, ember – válaszolja mogorván. – Simán kikosarazott. És kiért? Gabriel Zürcherért. Most őszintén, mit lát abban a fickóban?

– Jobb, ha túlteszed magad rajta, Jasi maci – mondom hangosan nevetve.

– Mondtam már, hogy ne nevezz így. Baromi idétlen becenév.

– Rendben. Amint sikerül végre átaludnom egy éjszakát, úgy, hogy nem hallom a falon át is az éktelen horkolásodat.

– Túlságosan vékonyak a falak.

– Hülyeség. Tömör kőből vannak.

Ekkor egy horkantás hallatszik mögöttünk.

– Jasper ma éjjel megint nem hagyott aludni a horkolásával? – kérdezi Fabian.

Jasper azonban hangosan felnyög. Félreérthetetlenül, megadóan, ami nekem teljesen kielégítő válasz. A legjobb barátaim közé tartozik, de amint horkolni kezd, legszívesebben mindennek elmondanám.

Fabian slattyog el mellettünk, és fütyörészve tanulmányozza a szépen terített asztalt.

– Ez az új házvezetőnő aztán tényleg érti a dolgát.

– Épp elég gondot okozott, hogy már megint újat kellett felvennünk – szólal meg egy hang tőlünk jobbra. – Nico lépett be az étkezőbe a konyhából, testtartása egyenes, megjelenése magabiztosságot sugárzik, mint mindig. Vállszalagja szélesebb, mint a miénk, szinte az egész zakóját eltakarja. Sapkájára impozáns sastollat tűztek. – Egy idő után valahogy mindegyik elemi késztetést érez arra, hogy olyan helyeken szaglásszon a házban, ahol semmi keresnivalója.

– Még szerencse, hogy rajtakaptam – teszi hozzá Fabian.

– Nem is tudjátok biztosan, hogy tényleg szaglászott-e – szól közbe Jasper. – Az is lehet, hogy csak eltévedt és keresett valamit.

Mintha begyakoroltuk volna, mindhárman egyszerre húzzuk fel a szemöldökünket.

– Vannak szabályok – mondja Nico. – Csak így működhet a szövetség. Az egyetem diákjaitól csakis ebben az esetben számíthatunk tiszteletre.

– Ez nemcsak a tiszteletről szól – mondja nevetve Fabian, aki végre otthagyja az asztalt. – Hanem hogy olyanok akarjanak lenni, amilyenek mi vagyunk.

Nico nem mosolyog. Szinte soha nem mosolyog. Mindig komolyan néz, mindig szigorú, mindig mindent kézben akar tartani. Általában a csendes megfigyelőt játssza. Talán ez is hozzátartozik a munkájához.

– Megyek és összetrombitálom a többieket. Remélhetőleg a lányok is hamarosan itt lesznek, hogy időben kezdhessünk – közli, majd kivonul az étkezőből.

Jasper úgy fest, mint aki megbukott az anatómiavizsgán.

– Ne vedd magadra – igyekszem felvidítani, a vállát veregetve. – Túlságosan jó szíved van, Jasi maci.

– Igen, tudom. Elorának mégis Gabriel kellett.

– Ugyan már, ez tényleg ennyire zavar? Nekem valahogy nem úgy tűnt, mintha komolyan érdeklődtél volna iránta.

– Majd túljutok rajta – közli szűkszavúan.

Egyre több tag lép be az étkezőbe, ami gyorsan megtelik, és hamarosan beszélgetés zaja tölti meg a helyiséget. Örömteli várakozás okozta borzongást és büszkeséget érzek, ahogy végignézek a társaságon. A fiúkon, akik mindannyian sötét öltönyt viselnek, és a lányokon, akik alkalmi ruhába bújtak. Előírás, hogy a ruhának egészen bokáig kell érnie, a vállnak fedettnek kell lenni, és a dekoltázs sem lehet túl mély. De így is mesésen néznek ki, hogy szinte semmi szabad bőrfelület nem látszik.

Hamarosan azon kapom magam, hogy a fivéreimmel és a nővéreimmel beszélgetek. Mosolygok, és élvezem ezt a bizalommal teli légkört. Az érzést, hogy jó helyen vagyok.

A hozzám hasonlóan gondolkodók körében, akikben egytől egyig megbízhatok.

– Kérhetnék egy kis figyelmet? – szólal fel ekkor Nico, mire azonnal elül a beszélgetés a teremben.

Mindannyian felé fordulunk. A széke mögött áll, és sokatmondóan néz körbe a helyiségben, amíg megbizonyosodik róla, hogy felé fordul minden szempár. Néha kicsit kellemetlenül érzem magam a jelenlétében, de nála jobbat elképzelni se tudnék erre a posztra. Az elődjével ellentétben ő maximálisan ura a helyzetnek. Mint egy pásztor, aki mindig képes kordában tartani a nyáját. Akihez bármikor lehet fordulni. Aki viselkedésével azt üzeni, hogy ő sem jobb vagy különb a többieknél, hanem ugyanolyan tagja a Fortunának, mint bárki más.

– Simona épp az imént tájékoztatott, hogy Elorával bármelyik percben itt lehetnek. Ezért arra kérnék mindenkit, álljunk sorfalat a folyosón, hogy így üdvözölhessük az új tagunkat. A beavatási szertartás a szokásos menet szerint zajlik. Ezt követően itt gyűlünk össze az étkezőben, hogy közösen elfogyasszuk az ünnepi vacsoránkat.

Nico folyton ilyen mesterkélten beszél, ha mondandójának egy kicsit is köze van a szövetséghez.

Kimegyünk hát a folyosóra, hogy sorfalat álljunk. Én Jasper és Fabian közé kerülök, utóbbi vigyorog és kissé imbolyogva áll. Feltehetően már a szobájában túl volt az első felesen. Testnevelés szakosként elvileg tudhatná, hogy ez nem helyes. De ettől a félévtől kezdve az alkoholfogyasztása mintha még durvábbá vált volna. Nem telik el úgy hétvége, hogy ne látnám totál részegen. Amikor megpróbálok erről beszélni vele, folyton kitér előlem.

– Figyelem! – szakítja félbe a gondolataimat Nico.

S ekkor nyílik az ajtó.

Simona lép be rajta szűk fekete ruhában. Egyáltalán nem az esetem, de kénytelen vagyok elismerni, hogy állati jól néz ki. A haja lazán a feje búbjára tűzve, ami ahelyett, hogy szigorú külsőt kölcsönözne neki, inkább vadnak és szexinek hat a szememben. Nem csoda, hogy Fabian annyira bele volt zúgva. Legalábbis addig, míg ősszel nem szakítottak. Talán ezért iszik a srác mostanában olyan sokat?

Ám még mielőtt tovább töprengenék, Simona félreáll, hogy ő is csatlakozzon a sorfalhoz. A háta mögött Elora jelenik meg. A szívem máris hevesebben ver, mert a lány óhatatlanul is Luciára emlékeztet. Akármennyit is mondogatom magamnak, hogy ők ketten valójában nem is rokonok, úgyhogy nem is hasonlíthatnak egymásra.

Elora szégyenlősen néz körbe, de úgy tűnik, győz a kíváncsisága. Tekintete végigvándorol a sorfalon, majd Nicóra téved, és…

– Te? – kapkod a lány levegő után, és egy kicsit megtorpan. – Hát mégiscsak te vagy az? Te vagy az elnök.

5. fejezet

Benedikt

Nico mosolyogva kezdi:

– Köszöntünk a beavatási szertartásodon, Elora.

Elora nem tűnik túl lelkesnek. A szeptemberi jelentkezése amúgy is kész csodának tűnt számomra, tekintve, hogy a mostohatestvére milyen elutasító volt mindig is velünk szemben.

De vajon miért térnek vissza a gondolataim újra és újra Luciához? A legkisebb apróság is folyton a volt barátnőmre emlékeztet. Utálom, hogy még mindig megmozgat bennem valamit. És hogy ez nem az üresség, és nem is a közöny. Vajon meddig kell még dolgoznom rajta, hogy Lucia végleg eltűnjön a szívemből?

Nagyot nyelek, a torkom teljesen kiszáradt, és ismét erősen koncentrálok a jelenre. Elorának, úgy látszik, sikerült túltennie magát az elnök személye által okozott sokkon.

– Mit jelent az, hogy a beavatási szertartásomon? – kérdi ekkor bátran. Állát felszegi, fejét büszkén felemeli. Az előbbi félénk nő már sehol sincs. Újra az az Elora áll előttünk, akit a verseny során megismertünk.

– Azt mindjárt megtudod – feleli Nico titokzatosan. Legbelül mindig is sejtettem, hogy ezt az egészet nagyon élvezi. Végül is elnököt játszani inkognitóban, óriási rejtélyt csinálni mindenből, legfőképp a vezető szerepéből, valóban jó móka lehet. – Na, de ne félj, gyere csak bátran, és kérlek, csukd be magad mögött az ajtót.

Elora a másodperc törtrészéig Simonára néz, majd összeszedi magát, bólint, és belép az előtérbe vezető folyosóra. A bejárati ajtó becsukódik mögötte.

– Kövess, kérlek – kéri Nico Elorát.

Elsétálnak mellettünk, és a mi kis formációnk élére kerülnek. Majd, mint az árnyékok, sorban mi is követjük őket.

Az épület hátsó részében van egy szoba, amit csak szertartásokra használunk. Ott már minden elő van készítve Elora beavatására. Mindenütt gyertyák pislákolnak, a sötét padló megnyikordul lépteink alatt. Egy kis oldalsó asztalkán egy kehely áll, mögötte pedig a szövetség zászlója. A falon vadásztrófeák és keresztbe tett kardok lógnak. Az ablakot fekete függöny takarja. Emlékszem, a saját beavatásomkor ez a komor, tiszteletet parancsoló légkör milyen idegessé tett. Most azonban alig várom a hamarosan kezdetét vevő különleges ceremóniát.

Körben állunk, Elora és Nico a középpontban. Elora körbekémlel, és le merném fogadni, hogy egyáltalán nincs ínyére ez a procedúra. Lehet, hogy máris megbánta, hogy jelentkezett? Kíváncsi lennék, vajon mit gondol az egészről Lucia.

– Elora Farraro! – kezdi Nico. – Szövetségünk, amelyet ezerkilencszáztizenhétben alapítottak, immár több mint egy évszázados hagyományra tekint vissza. Mindannyian esküt teszünk, ugyanazt a szöveget mondjuk el, amit számtalan fivérünk és nővérünk is elmondott előttünk. Ez magába foglalja a szabályainkat, valamint megmutatja az értékeinket és megfogalmazza a törvényeinket. Ezek betartása a legfontosabb számunkra. Ahhoz, hogy hivatalosan is taggá válj, neked is le kell tenned a Fortuna-esküt, meg kell esküdnöd a zászlónkra. Így hát arra kérlek, tedd az egyik kezed a szívedre, és hangosan és tisztán érthetően esküdj, ismételd, amit a testvéreid mondanak.

A tagok mindegyike a mellkasára teszi a kezét. Pontosan a szíve fölé. Elora körbenéz, majd ő is ugyanígy tesz. Nico megfordul, hogy kivegye a zászlónkat a falon lévő tartóból. Egyik kezét a vászonra helyezve megkéri Elorát, hogy a szabad kezét ő is tegye rá.

Aztán Nico a torkát köszörülve belevág.

– Elora Farraro, esküszöl-e, hogy elfogadod a tiszteletre méltó Fortuna-szövetség érdemeit, kötelességeit és erényeit? Mindannyian összetartunk. A szövetség mindig az első helyen áll.

– Hűség! – kiáltjuk kórusban. Ahogy a szó elhagyja a számat, libabőrös lesz a karom. – Lojalitás!

– Esküszöm, hogy hűséges és lojális leszek – mondja Elora, hangjában enyhe remegéssel.

– Mindig mindenkor tartjuk magunkat a szabályainkhoz, és elithez méltóan viselkedünk. Támogatjuk az oktatást és a szellemi fejlődést.

– Fegyelem! – kiáltjuk együtt. – Tudás!

– Esküszöm, hogy fegyelmezett leszek és szomjazom a tudást.

– Mindig kiállunk a többi tagért, és aktívan részt veszünk a szövetségben. Együtt dolgozunk, igyekszünk alaposan megismerni a testvéreinket, és lehetőleg minél több időt együtt tölteni.

– Kötelesség! Közösség!

– Esküszöm, hogy eleget teszek a kötelességeimnek, és együttműködő tagja leszek a közösségnek.

– Ismerjük a történelmünket, és azon vagyunk, hogy fenntartsuk és továbbadjuk a hagyományainkat. Mindig, mindenkor becsületesen járunk el, és nem csorbítjuk szövetségünk hírnevét.

– Hagyomány! Becsület!

– Esküszöm, hogy megtartom a hagyományokat, és becsületes leszek.

– Mindig bátrak és tettre készek vagyunk, bármi is álljon az utunkban. Tiszteletben tartjuk, hogy minden, ami a Fortunában történik, a Fortunában is marad, és nem áruljuk el egyetlen kívülállónak sem.

– Bátorság! Titoktartás!

– Esküszöm, hogy bátor leszek és megtartom a titkokat.

– Így legyen – zárja végül Nico. – Most már leteheted a kezed.

Időközben már nemcsak a karom, az egész testem libabőrös lett. Az eskü minden alkalommal különleges pillanatnak számít.

Nico az asztalhoz lép és felemeli a kehely mellett heverő vastag kötetet. A Fortuna-ősöket. Felüti az egyik oldalnál, és magához inti Elorát.

– Ebbe a könyvbe a Fortuna minden tagja bejegyzésre kerül. Egyúttal mindannyian aláírjuk az eskütételünket. Most hát, Elora, te következel.

– Tudnál adni egy tollat?

Nico ajka ördögi vigyorra húzódik.

– Nem, nem tollal. – Egy késért nyúl. – A véreddel kell aláírnod.

– Ez komoly?

– Abszolút komoly. Vágd meg a tenyered vagy az egyik ujjad, és a véreddel készített ujjlenyomattal pecsételd meg a dokumentumot.

Nem csoda, hogy Elora úgy fest, mint aki legszívesebben most azonnal lelépne. Én is pontosan ugyanígy éreztem magam akkoriban. Egy kicsit féltem. Egy kicsit haboztam. Mégis a kíváncsiságtól izgatottan álltam.

Elora megfeszíti a vállát, és átveszi Nicótól a kést.

– Legalább fertőtlenítettétek?

– Igen.

Majd azzal a lendülettel belevág a bal hüvelykujjába. Lenyűgözve nézem, hogy a szeme sem rebben. Amint egy kis vér szivárog a sebből, rányomja az ősök könyvére. Sajnos túlságosan messze állok ahhoz, hogy pontosan lássam, de a saját beavatási ceremóniámból tudom, hogy a nevén, a dátumon kívül a teljes Fortuna-eskü is ott szerepel a lapon.

Nico egy vattakorongot nyújt át neki, hogy letörölhesse az ujját, majd egy ragtapaszt.

– Mielőtt átadnánk a színeinket, előbb egy korttyal pecsételjük meg az esküdet a Fortuna-kehelyből. – Megfordul, visszateszi a zászlót, és a kehelyért nyúl.

Az aranyba farkasokat, fákat és mindenféle absztrakt szimbólumot véstek, jelentős mennyiségű drágakővel díszítve.

Nico Elora felé nyújtja a kelyhet.

– Igyál egy kortyot a fivéreid és nővéreid véréből, ezzel pecsételve meg az esküdet.

Elora döbbenten néz.