Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

James Hilton

EMLÉKEZÉS HAJNALA

fordította:
Tábori Kornél

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-352-5 EPUB
ISBN 978-963-678-353-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
The Dawn of Reckoning
(Rage in Heaven)

első angol kiadás: 1925.
az elektronikus változat az 1942. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET

1.

Az alkonyat titokzatosan lüktető csöndjét hirtelen loccsanás szakította meg. Philip Monsell is meghallotta és miközben finom egyiptomi cigarettára gyújtott, azon gondolkozott, vajon mi történhetett. Teljesen egyedül volt a kis csavargőzös egyik végében, ahol a kifeszített ponyva csak a füstokádó kémény ellen védte meg, de nem nyújtott menedéket az étteremből kiáradó ételszag ellen. Az utasok legnagyobb része éppen akkor vacsorázott. Philip már az első tálaláskor étkezett, hogy zavartalanul gyönyörködhessék a napnyugtában. Már majdnem tökéletes volt a sötétség és Philipnek úgy tűnt föl, mintha a hajó ezüstfényben csillogó, tajtékoshátú kígyók közt tört volna utat magának a leszálló alkonyban.

A loccsanás zaja a hajó másik végéről jött. Éles hangok követték, amelyek valami furcsa, érthetetlen nyelven - biztosan magyarul, - mondtak valamit. Aztán hirtelen megszólalt a hajóharang és a hajó egész teste megrázkódott: valószínűleg a gép irányát változtatták meg. Valami történhetett! Nehézkesen fölállt és körülnézett. A hajó a folyam közepén volt és megállás közben tajtékzó örvényeket vert maga körül. A part mindkét oldalon vagy negyedmérföldnyire lehetett tőle, de körvonala elmosódott az alkonyatban és egyetlen világítás sem látszott sehol sem.

Végigment az étterem mellett elvezető folyosón. A benti három hosszú asztalnál különböző nemzetiségű utasok ültek. Az egyik asztal mellett anyja trónolt; ragyogóbb volt, mint valaha és élénken társalgott néhány amerikaival. Nagyon jól mulattak és csak egyszer-másszor tekintett ki valamelyikük az éjszakába, csodálkozva azon, hogy miért állhatott meg a hajó. Az árnyékként tovasuhanó pincérek lopva titokzatos megjegyzéseket suttogtak egymásnak...

Míg a hajó elejéhez közeledett, a hangok mind zajosabbá váltak. Amikor kinyitotta az ajtót, mely az első osztályt a másodiktól, a fényűzést az egyszerűtől elválasztotta, a beszéd zaja fokozódott. A világítás nagyon gyér volt, öreg parasztasszonyok üldögéltek ládákon és csecsemőket dajkáltak; barnaarcú, ingujjra vetkőzött legények abbahagyták a nótázást és hevülten sugdolóztak. Valami furcsa, nyugtalanító dolog történhetett. A legénység ide-oda szaladgált, néhány ember kezében kötél vagy rúd volt. Egy tiszt időnként kurta, pattogó vezényszavakat kiáltott, majd eltűnt.

- No? - kérdezte valaki angolul. - Mit gondol, kifogják?

Monsell megfordult és azt a férfit látta meg, akivel ebédnél ismerkedett meg. Középkorú chicagói üzletember volt, aki világkörüli utazással töltötte idejét.

- Hogy kifogják-e? - kérdezte Philip csodálkozva. - Kicsodát, micsodát?

- Hát nem tudja, hogy miért van ez a nagy fölfordulás? - érdeklődött az amerikai.

- Nem. Mi történt?

Az amerikai a korláthoz verte szivarját, hogy leessék róla a hamu.

- A vízbe ugrott egy lány - mondta röviden, Aztán elgondolkozva hozzátette: - Egy magyar lány.

2.

A dunai hajókon ritkán történik baleset. Annál nagyobb az izgalom, ha egyszer mégis valami baj történik. Monsell és a chicagói kereskedő nyugodtan beszélgettek, miközben a zaj egyre fokozódott.

- Micsoda lármát csapnak! - jegyezte meg az amerikai, szivarját rágva. - Bezzeg Amerikában... vagy - tette hozzá Philip iránti udvariasságból, - Angliában...

Monsell eldobta cigarettáját és idegesen toppantott lábával.

- Remélem, hogy valaki csak utánaugrik és kimenti - szólalt meg dünnyögve. - Vagy utánadobnak egy mentőövet... csak tesznek valamit...

- Miért? Maga látott valahol egy mentőövet ezen az átkozott hajón? Mert én nem... Bezzeg a Mississippin...

- Az ördög vigye el... - szólt közbe Monsell. - Szívesen utána ugranék és megpróbálnám, ha... ha... - tehetetlenül vállat vont és így folytatta: Ha tudnék úszni és... és egyáltalán.

- Nem tud úszni?

- Nem - válaszolt Monsell barátságtalanul.

- Hát tudja meg, hogy Amerikában az úszás minden középiskolában és egyetemen...

Nem fejezhette be a mondatot, mert a legénység egyik hatalmas tagja véletlenül nekiment és kiütötte szájából a szivart, amely szikrázva hullott a padlóra. Úgy látszott, hogy az érdeklődés hirtelen odairányul, ahol Philip és az amerikai állott. Kéktrikós; matrózok siettek a korláthoz, köteleket vetettek át rajta és csengő hangon fülsiketítő utasításokat kiáltottak egymásnak. Egy jóképű tiszt, aki csak úgy ragyogott a sok paszománytól, elkergetett minden másodosztályú utast, csak az amerikait nem, s mosolyogva tisztelgett neki, amikor meglátta.

- Furcsa emberek - mondta ez Monsellnek és szivart vett elő.

A korlátnál álló emberek egyszerre csak meg-elégedett kiáltást hallattak. Valamit keresztülemeltek a rúdon. A mentés dicsőségére annak a tagbaszakadt matróznak jutott, aki az imént összeütközött az amerikaival. Kis víztől csöpögő tömeget tartott karjában, amikor távozott a korláttól. Pehelykönnyű lehetett, olyan könnyedén vitte. Az aranypaszományos tiszt parancsot adott és a matróz terhét egy kiterített viaszosvászonra tette, csaknem Philip lábához. A legénység körülállta és a beszélgetés még élénkebbé vált, miközben a padlón heverő testből egyre szivárgott a víz, amely lassan tócsává lett és a födélzet szélén át visszafolyt a Dunába...

A csinos hajóstiszt az amerikaihoz lépett és mondott neki valamit németül. Ez bólintott és Monsellhez fordult.

- A tiszt érdeklődik, hogy maga orvos-e vagy van-e orvos a hajón. Én nem ismerek orvost a hajón.

- Én se, de talán az anyám... ugyanis ápolónő volt... megyek és hívom... - mondta és elfutott az étterem irányában.

- Ez az angol fiú - szólt az amerikai a tiszthez - elment az anyjáért. Azt mondja, hogy ápolónő volt. El is hiszem neki. Arról a nőről mindent elhinnék. Csodálatos asszony…

3.

Mrs. Monsell sietve követte Philipet, aki közben elmondta, mi történt. Igaza volt az amerikainak: csodálatos asszony volt Mrs. Monsell. Jó alakú, kitűnően öltözködő, ötvenéves, de jó húsz évvel fiatalabbnak látszott, remek koponyája volt, sokat tapasztalt és energiája becsületére vált volna bármely férfinak. Szóval példaképe lehetett az asszonynak, akit a nők utálnak és a férfiak csak nehezen tudnak elfeledni. Bárhová ment, otthon vagy külföldön, mindenütt, figyelmes társaság gyűlt köréje. Most is nagyon jól mulatott a dunai gőzös nemzetközi utasai közt, ami nem csoda, mert nagyszerűen beszélt franciául és németül s rajongott mindenfajta, minden országbeli pletykáért.

Philip a viaszosvászonra fektetett testhez vezette anyját.

- Segíthetnék, anya? - kérdezte szolgálatkészen.

- Van a kabinomban egy üveg szagos só, hozd ide, kérlek.

A kabin a felső fedélzeten volt. Amikor fölért, eszébe jutott, hogy a kulcs az esőköpenye zsebében van és a hajó végében maradt, a nyugvóágyon. Odasietett. Mialatt kivette a kulcsot a kabátzsebéből, hallotta, hogy a hajó újra megindul. Koromsötét volt és a hajólámpások halványan világították meg a vizet. Amikor visszaért a felső födélzetre, kinyitotta a kabinajtót. Hiába kereste az üvegecskét anyja táskájában, nem találta. Talán a kézitáskában lesz, amelyet anyja az étteremben hagyott. Lesietett, meg is találta, amit keresett és gyorsan visszatért a másodosztályra. Már csak az amerikait találta ott.

- Nos? - kérdezte. - Elkésett?

- Elkéstem? Hogyan érti ezt?

- Már jobban van. Egy kabinba vitték és lefektették. Már nem kell a szagos só sem, adott valaki. Tudja, hogy... - itt abbahagyta és nagyot köpött a padlóra.

- Mit kellene tudnom? - kérdezte Monsell kíváncsian.

- Azt, hogy nem történt baleset.

- Nem történt baleset? Nem, nem tudtam... Hát mi?

- Öngyilkossági kísérlet - válaszolt az amerikai. - Igen, öngyilkos kísérlet.

4.

A hajó egész éjjel zakatolva haladt fölfelé a Dunán. Hajnalhasadtakor a folyó két partján hatalmas síkságra sütött le a nap. Éjjel többször megállt a hajó. Utasok szálltak ki és újak érkeztek a helyükbe. Egyízben Monsell arra ébredt föl, hogy a hajó nekiütközött valaminek.

Már kora reggel fönn volt. Egyedül reggelizett, mert anyja sohasem hagyta el kabinját ebéd előtt. A fekete rozskenyér és a kesernyés kávé fölfrissítette, de nem lakott jól. Mégis sokáig elüldögélt mellettük és élvezte a langyos augusztusi napfényt, amely betűzött az ablakon. Nagyon elégedett volt. Anyjának az az ötlete, hogy inkább utazzanak lassan, kényelmesen hajón, mint a kényelmetlen vonaton, nagyszerűnek bizonyult. Mosolyogva gondolt arra, hogy milyen kiváló asszony az anyja, hogy mindig körülötte forgolódnak mindenütt a legérdekesebb emberek, hogy milyen önálló nő és milyen csodálatosan határozott jellemű.

Fizetett, aztán tovább folytatta a levelet, amelyet egyik barátjának írt Angliába.

Valahonnan a Duna közepéről írok, Mohács és Budapest közötti útról. Este nyolckor érkezünk Pestre. Hogy ott mit fogunk csinálni, azt még nem tudom. Valószínűleg ott maradunk néhány napig, vagy, ha az anyám nagyon megkedveli a várost, néhány hétig, esetleg néhány hónapig. Hiszen tudod, hogy minden ettől függ. Anyám nagyon jól érzi magát és természetesen én is. A táj és az idő is nagyon szép.

Tegnap nagy izgalom volt a hajón. Egy magyar lány este a folyóba vetette magát. Egy matróz utána ugrott, de a lány maga úszott a hajóhoz. Csúfos eset, ugye? Mindenesetre azt bizonyítja, hogy nehéz dolog az ilyenfajta öngyilkosság olyanok számára, akik úszni tudnak. Nem volt orvos a hajón, így aztán édesanyám ápolta...

Az ablakon keresztül látta, hogy gyorsan közeledik a part, amelyen nem messze egy furcsa kis barnafödeles falu sütkérezik a napban. Olyan szép volt, hogy nem akarta elszalasztani a látványt. Abbahagyta az írást és fölsietett a fedélzetre, ahonnan kedvére gyönyörködhetett a beszállás érdekes és gyakran mulatságos látványában. Apró, barnaarcú gyermekek zsebkendőt lengettek és kiáltoztak a parton. Egyetlen zöld egyenruhás csendőr őrizte a kikötőhidat és komolyan vizsgálgatta a partraszállók irományait. A minden ablakot megtöltő arcok azt bizonyították, hogy a hetenként kétszer közlekedő hajó megérkezése nagy eseményszámba megy. Pedig az utasok számára nem volt egyéb, csak egy kis üdítő változás az utazás békés egyhangúságában. Mindenfelé csodálkozó megjegyzéseket lehetett hallani, fényképező gépek kattantak, majd néhány percnyi tolongás után fölhúzták a kikötőhidat és a hajó kerekei újra forogni kezdtek.

Monsell lement a második osztályba vezető lépcsőn, mert az állomások után mindig akadt ott érdekes látnivaló. Tarkaruhás parasztok sürögtek- forogtak; ép akkor szálltak föl és helyet kerestek. Magas, napbarnított arcú legények valami dalt énekeltek mandolinkísérettel és a gépek szakadatlan, egyhangú pöfögése nyugodt ritmusban kísérte a nótát.

A nap mind magasabbra emelkedett az égen. Már nagyon meleg volt. A színek és hangok összevisszasága roppantul tetszett Monsellnek, aki elgondolkozva járkált a tömegben és mosolyogva kért bocsánatot, ahányszor beleütközött valakibe. A hajó orrában kellemes hűvösség volt, mert átfújt rajta a dunai szellő, de az ott fölhalmozott gyümölcsös és főzelékes kosarak kibírhatatlan szagot árasztottak. Itt pillantotta meg a lányt, aki egy hatalmas bőrönd mögött ült egy kötélcsomón.

Keze-lába meztelen volt és szomorúan, fejét kezére támasztva ült, úgyhogy az arca árnyékban maradt. Úgy lerítt róla a magafeledt kétségbeesés, hogy Philippnek szinte földbe gyökerezett a lába. Néhány pillanatig mozdulatlanul állt és leste, hogy megmozdul-e a lány. A danázók szomorkás, szenvedélyes nótáját feléjük sodorta a szél...

- M’sieur...

Összerezzenve nézett föl. Az egyik pincért látta maga mellett, egy kövér, zsíros képű férfit, aki dadogva beszélt vagy féltucat nyelven és ennélfogva a hajószemélyzet legjelentékenyebb tagja volt. Mosolygó szájából két nagy arany fogsor villogott Monsell felé.

- M’sieur nézi a lányt, heinf.., Gestem… tegnap... - és a korlát felé mutat. - Comprenez?

- Értem, - válaszol Monsell fagyosan.

A lány meghallotta a hangokat és fölnézett. Látszott, hogy még nem több gyermeknél, de gyönyörű szép. Nagyon haragudott, piros bimbóajkát lebiggyesztette és szemét könnyek fátyolozták el. Néhány pillanatig farkasszemet nézett a bámuló férfiakkal, aztán hirtelen szenvedélyes szóáradat tört elő ajkáról, amely egyre hevesebb lett és egy pisztolylövés élességű hanggal végződött. A pincér válaszolt valamit. Monsell megkérdezte tőle, mit mondott a lány. A pincér összeráncolta homlokát és nekilendült a fordítás nehézkes föladatának.

- Azt mondani, - kezdte óvatosan és aranyfoga szélesen csillogott a napfényben, - azt mondani... akarni. . . halott lenni... És azt is mondani... nem akarni… senkit látni...

Monsell elfordult és mereven bámulta a heves napsugarakban fürdő habokat.

- Mondja meg neki, hogy nem akarom zavarni, - szólt a pincérhez és pironkodva odébb állt.

Hallotta még, hogy a pincér mond valamit a lánynak. Mikor aztán visszatért az utasok közé, egy másik hang fogadta. A harmadosztályú utasok valamennyien kórusban énekeltek egy szilaj, lüktető dalt, amelyet még különösebbé tett a mandolin egyhangú kísérete.

Teli van a Duna,
Tán még ki is szalad,
Szívemben is alig
Fér meg az indulat...

5.

A karcsútornyú Buda, mint a sziklás hegyoldal diadémja ragyogott az égőarany napnyugtában az utolsó napkeleti város. A forró, nyüzsgő Pest nyitott kávéházainál, sörkertjeinél, rakodópartjainál és raktárainál kezdődik a Nyugat. A kiáltozó hordárokkal teli kikötőhídhoz érve, a hajó erősen féloldalra dűlt, mert az utasok mind a kikötőhídhoz tolongtak.

Mrs. Monsell és fia még az étteremben ültek és magyar óbort ittak. Régi szokásuk volt, hogy mindig utoljára hagyták el a hajót.

- Először is, - mondta mindig Mrs. Monsell, - a vámtisztek addig már megunják a vizsgálgatást. Ha meg vonatcsatlakozása van a hajónak, nem baj, ha akkor érkezem a vonathoz, amikor már zsúfolva van. Ha elég szívhez szólón panaszkodunk, talán hozzákapcsolnak még egy kocsit. De minden esetre jobb megvárni, amíg elmúlik a nagy tolongás.

Talán most maradtak először magukra ezen az utazáson. Az utasok poggyászukkal foglalatoskodtak. Az étterem teljesen üres volt, rajtuk kívül csak egy pincér volt ott.

- Tudod, Philip, hogy odaadtam a címünket annak a lánynak?

- Igen?

- Igen. Miért ne? Ráírtam egy névjegyre és odaküldtem neki egy pincérrel.

- Merek fogadni, hogy olvasni sem tud.

- És ha nem tud? Még mindig megkérhet valakit, hogy olvassa el.

- Hát azt éppen megteheti... De hogy jutott eszedbe?

- Nem tudod, hogy milyen okos asszony vagyok? - felelt az asszony nevetve. - Nem úgy, mint te...

- Miért ne lennék, amikor ilyen anyám van!

Te mindent elintézel, öt nyelven beszélsz, értesz a külföldi menetrendekhez, elsősegélyben részesíted a vízbefúlókat...

- Ostobaság, - szakította félbe az asszony.

- Nem is részesítettem első segélyben. Nem volt szüksége rá. Nagyon is messze volt a vízbefúlástól. Csak kétségbe volt esve, mert nem volt elég bátorsága ahhoz, hogy a vízbe ölje magát. Vagy életösztöne nem engedte.

- De miért akart öngyilkos lenni?

- Isten tudja... Elég vidám volt, amikor magához tért és vele voltam vagy tíz percig. Nem volt nála pénz, csak a hajójegy... Adtam neki néhány koronát, de azzal nem megy sokra Pesten.

Ezért írtam föl a címünket, hogy forduljon hozzánk, ha szüksége lesz rá...

- Bocsánat nagyságos asszonyom, de már mindenki leszállt... - szólalt meg a pincér.

- Akkor menjünk, Philip, - mondta Mrs. Monsell. Borravalót adott a pincérnek és megkérdezte: - Átadta az üzenetemet?

- Igenis.

- Mit szólt a lány?

- Hogy köszöni.

- Semmi mást?

- Semmi mást, kérem.

6.

Így érkezett meg Philip Monsell és anyja Budapestre egy aranyfényű augusztusi este. Bérkocsin hajtottak az Erzsébet körúti szállodába, ahol Mrs. Monsell azonnal a vendégkönyvre vetette magát, hogy lássa, vannak-e érdekes lakótársai.

Egy német báró és egy perugiai olasz ígérte a legtöbb izgalmat, de Mrs. Monsell nem nagyon bízott bennük sem.

- Ha unalmas lesz itt, átmehetünk egy másik helyre, - jegyezte meg. Semmi sem volt számára fontosabb, mint az érdekes emberek társasága.

Philip egészen más természetű volt. Lassú gondolkozású, tartózkodó fiatalember volt, könnyen zavarba jött és anyja estélyein mindig unatkozott. Az emberek nagyon érdekelték, még akkor is. ha nem voltak nagyon érdekesek. Budapest, a Kelet és Nyugat találkozóhelye azonnal szinte hatalmába kerítette. Amíg anyja délelőtt a szálló előcsarnokában csevegett, Philip kiment a városba és nem törődve a hőséggel, belemerült a mellékutcák útvesztőjébe. Néha fölment a siklón a várba és élvezettel itta a jó hideg sört a kiskocsmákban. Nagyon szeretett utazni, mindig el-kísérte anyját utazásaira és így meglehetősen megismerte a világot. Az előző évben Kis-Ázsiában és Egyiptomban jártak; idén Romániában és a többi Dunamenti országban.

Húszéves, magas termetű, csinos fiatalember volt. Finom vonású arcából, barna haja alól szép kék szem nézett a világba. Gyermekes hitű, jóhiszemű természete utóbb óvatossághoz szoktatta. Beszéde lassú volt, de azért ész dolgában nem maradt el kortársai mögött. Meglehetősen jól végezte első évét Cambridge-ben. Egyetemi tanulmányainak befejezése után diplomáciai pályára akart menni.

- Ezen a pályán ugyanis, - mondta anyja enyhe gúnnyal, - az álignorálás csak előnyödre fog válni.

A forró koradélutáni órákban, amikor minden rendes pesti aludt, föl-följárt a Gellérthegyre, amelynek tetején lágyan lengett a friss dunai szellő az égő nap alatt. Megérkezésük utáni harmadnapon odafönt találkozott ismét a magyar lánnyal.

7.

Egy szikla árnyékában pihent, amikor a lány hirtelen előtte termett. A haját fedő élénkszínű kendő a vállára omlott. Harisnyát nem viselt a lábán, csak egy pár kopott cipőt, amely túlnagy volt neki. Kinyújtott kezében Philip elé tartotta anyja névjegyét.

A fiatalember felállt és kíváncsian mosolygott a lányra. A lány visszamosolygott. Philip azt sem tudta, hogy mit tegyen. Végre elvette a lánytól a névjegyet és elolvasta a szinte érthetetlenségig elmosódott szöveget: „Royal-szálló, Erzsébet-körút.” Ekkor olyasmit követett el, amit anyja okvetlenül a józan ész hiányának tulajdonított volna.

Bizonytalan mozdulattal a város és egyúttal a szálló irányába mutatott.

A lány még mindig mozdulatlanul állt és rámosolygott, de mintha valamivel nem lett volna megelégedve. Megkérdezte tőle németül, hogy mi a baj, de a kérdést nem értette meg. Aztán Philiphez lépett, megérintette karját, magára mutatott, majd le a városra. A fiatalember végre kitalálta óhaját: bizonyára azt akarta, hogy együtt menjenek a szállóba. A lány boldogan mosolygott, amikor végre intett neki, hogy induljanak meg.

Óvatosan haladtak lefelé a köves úton és mikor a hegy lábához értek, szerencséjükre egy nyitott fiákerre bukkantak. A kocsis furcsán nézte, hogyan segíti Monsell a hintóba a lányt és még inkább csodálkozott, amikor bemondta a címet. Volt is oka a csodálkozásra: egy előkelőn öltözött idegen egy kopott, rongyos ruhájú, szép magyar lány társaságában!

Épp a Lánchídon haladtak, amikor Monsell közelebbről szemügyre vette a lányt. Kétségkívül ez volt a legszebb lány, akit életében látott. Nem holmi ványadt-bágyadt, hanem élénk, erőteljes szépség volt. A híd tartóoszlopain keresztül rásütő napfény megkapón váltakozott az árnyékkal napbarnított arcán. Csak akkor tudta kinyitni szemét, amikor a kocsi egy árnyékos mellékutcába fordult. Hirtelen lehajolt, hogy megigazítsa szandálját, mintha a lába fájna.

Amikor megint fölnézett, látta, hogy Monsell figyelemmel kíséri a mozdulatait. Philip mindjárt zavarba jött és mosolyogva a lány lábára mutatott, mintha aziránt érdeklődnék, fáj-e a lába. A kocsi éppen egy széles, napsütötte úton haladt, ahol a járókelők tikkadtan keresték a kirakatellenző ponyvák fülledt árnyékát. A lány hirtelen lerúgta lábáról a szandált és a fiatalember elé tartotta kegyetlenül megkínzott, vérző lábát.

Philip furcsán összerezzent. Irtózott a testi fájdalomtól és amikor a lány ilyen nemtörődömséggel mutatta a hegymászástól sajgó lábát, méltatlankodással vegyes szánalmat érzett. Akaratlanul is közelebb húzódott hozzá, nem tudván, hogyan közölje vele másként az érzelmeit.

A lány csak nevetett és a nevetés ezüstös zuhataga oly furcsán csengett az utca lármájában. Mintha csak gonoszkodni akarna, lerúgta a másik szandált is és megmutatta, hogy a bal lába is épp annyira tele van sebbel, mint a jobb. Aztán megrántotta vállát és a fiú szemébe nevetett.

8.

Egy óra. Mrs. Monsell visszatért a szálló előcsarnokába.

- Orvosért küldtem és mindent elintéztem itt a hotelben is, - közölte Philippel. - Nem hinném, hogy a lábsebeken kívül más nagyobb baja lenne. Közben sok mindent megtudtam a kislányról. Saroltának hívják, a vezeték nevét ki sem tudom mondani. Azt hiszem, Stellának fogjuk hívni. Durva apja volt és már férjhez akarta adni valakihez, akit nem szeretett... pedig csak tizenötéves... hát inkább elszökött hazulról, mintsem férjhez adják... Amint látod, nem komolytalan tacskó...

- De mama, hogyan szedted ki mindezt belőle? Csak nem tudsz magyarul is?

- Egy szót se! Csak az eszemet használtam. Azt is megtudtam, mért nem jött ide egyenesen. Attól félt, hogy nem engedik be és amikor távoztál, addig ment utánad, amíg nem kínálkozott rá alkalom, hogy négyszemközt beszélhessen veled. Te persze meg se álltái a hegy tetejéig... Ez rád vall!

- Csak nem gondolod, hogy sejtettem valamit az egészből?

- Isten ments. Hogy is gondolnék ilyesmire... Csak annyit mondtam, hogy én az eszemmel dolgoztam. Különben a lány is... Mert van neki... Remélem, hogy ragad rád valami róla, otthon, Angliában.

- Angliában?

- Igen, Angliában. Úgy döntöttem, hogy magunkkal visszük.

- Ugyan miért?

- Miért ne? Van valami kifogásod?

Philip kissé bambán nézett maga elé és néhány pillanatig nem felelt. Aztán végre megszólalt:

- Semmi kifogásom sincs, csak meglepett az ötleted. Annyira megkedvelted?

- Bizonyára.

Philip kétségbeeséssel vegyes csodálatot érezve bámult anyjára, aki gyorsan, tudott határozni, nem úgy, mint a fia.

- Azt hiszem, sokkal többet ér ez a lány, mint a szokásos útiemlékek, amiket magunkkal szoktunk vinni. Gondolj csak arra az utálatos egyiptomi szarkofágra, amit tavaly vettünk... Akkor már százszor inkább ezt a lányt…

Így szólt Mrs. Monsell és megelégedetten mosolygott.

MÁSODIK FEJEZET

1.

Monsellék Chassingfordban, egy Essex-grófsági városban éltek, ahol mindenki furcsa embereknek tartotta őket. Philip még kisfiú volt, amikor apja meghalt. Mr. Monsell a belügyminisztérium nagyrangú tisztviselője volt. Meglehetős nagy vagyont, illetve jövedelmet hagyott özvegyére, aki hála élelmességének, még csak fokozta a birtok bevételét. Az ifjú Monsell csaknem fényűző környezetben nevelkedett.

A ház öreg volt, de történelmi múlt híján.

Minden tudását ennek a háznak falai közt szerezte meg. A sporthoz és az iskolai élethez túl- gyönge volt, ezért nem adták nyilvános iskolába. | Már egészen zsenge korában tanulásra fogták, de ez nem jelentett annyit, hogy okossága is megfelelően fejlődött. A nyilvános iskola hiánya talán többet ártott, mint használt Philip fejlődésének. Idegenek jelenlétében mindig elvesztette önuralmát és ezért őt is, mint a többi Monsellt, furcsának tartották az emberek. A környék farmerei, akik nagyritkán találkoztak vele a hetivásáron, észrevették, hogy nem tud a szemükbe nézni.

Volt rajta valami furcsa és ezt a valamit azzal magyarázták, hogy olyan visszavonultan élt.

Sohasem volt népszerű. Sőt egyszer úgyszólván teljesen kiesett a városka kegyeiből, mert a halottkém nyilvánosan megfeddte. A folyóparton sétált és nem tudott kimenteni egy vízbeesett gyermeket. Megmondta a halottkémnek, hogy nem tud úszni, mire utóbbi azt válaszolta, nem valami barátságosan, hogy mindenki igyekezett volna segíteni a gyereken, akár tud úszni, akár nem. A támadás méltatlan volt és Philip leghelyesebben tette volna, ha egyáltalán nem veszi tudomásul. Ehelyett azonban ünnepélyes tiltakozó levelet írt a helybeli újságba, amelyben mindent megmagyarázott. Erre aztán sokan válaszoltak és alaposan megtárgyalták az egész etikai kérdést. Az az általános vélemény alakult ki, hogy Philip, ha igazolta is magát, mégsem vált dicsőségére az eset.

Azok, akik jól ismerték, mind szerették. Nagyón udvarias fiú lévén, mindig kész volt arra, hogy időt és fáradságot nem kiméivé, szívességet tegyen bárkinek. Kisebb baráti kötelezettségeinek is mindig pontosan eleget tett, ámbár a komolyabbakban sokszor akadályozták elvei. Ígéretét mindig megtartotta. Ha hibába esett, amellett is kitartott mindvégig: vagy védekezett, vagy bocsánatot kért, akkor is, ha nem lett volna szükséges és így azoknak is tudomására hozta tévedését, akik máskülönben sohasem tudtak volna róla.

Ebben a különös családban olyan volt Stella megérkezése, mint a sötét, szellőzetlen szobába betörő friss szellő. Néhány hónappal megérkezésük után a szóbeszéd már kellőképpen túlozta a dolog jelentőségét. Mindenütt erről beszéltek.

- Hallott-e már kedvesem, Mrs. Monsell legújabb különcségéről? Ellopott valami lányt Romániából vagy Törökországból, vagy honnan és elhozta Chassingfordba... de milyen bájos… mármint a kislány…

Az igaz, hogy elég baj volt Stellával az úton. Sok nehézség akadt a határokon és a vámvizsgálatoknál, de mindenen átsegítette a ragyogó mosolya. Innsbruckban, Zürichben, Bázelban, Párizsban, de Londonban is, minden férfi megfordult utána...

2.

Venner már idestova ötven éve volt főkomornyik Chassingfordban. Egy verőfényes októberi nap reggelén ő fogadta Philipet a könyvtárszoba küszöbén.

- Miss Stella már kora reggel fölkelt - szólalt meg sokatmondón.

- Hát igazán korán lehet kelni egy ilyen szép reggelen - válaszolt és nem tudta, hogy mire magyarázza az inas megjegyzését.

Venner nem mozdult, csak merőn nézte a szőnyeget.

- Attól tartok, Mr. Philip, hogy a kisasszony rendetlenséget csinált önnél. Minthogy... hm... nem értek a nyelvén, uram, nem tudtam, hogyan... hm - akadályozhatnám meg.

- Jó, jó, Venner... Majd elintézem.

Nevetett ugyan, de rosszat sejtett és amikor a szobába lépve körülnézett, aggodalma valóra vált A könyvtárszoba régtől fogva személyi, meghitt szentélye volt, ott tartotta kínos rendbe szedve a könyveit és irományait. Még anyja sem merte volna megzavarni a szoba rendjét, hát még olyan fölfordulást csinálni, amely most tárult Philip szeme elé. Az íróasztalon a legkülönbözőbb használati tárgyak hevertek: egy esernyő, egy vadászpuska, egy hőpalack, egy kerékpárpumpa és egy öltözőasztal fiókjának egész tartalma. A széken és a kereveten is hasonló tárgyak hevertek...

Vajon miért tette ezt Stella? Buta tréfát akart vele űzni? Ha ez volt a célja, meg kell értetni vele, hogy ilyesminek nem szabad többé megesni. Ha ez szokás Magyarországon, itt le kell szoknia róla minél hamarább.

Később Stella is betáncolt a szobába. Mint mindig, most is csordultig telve volt azzal a diadalmas életerővel, amely még szépségénél is vonzóbb volt benne. Philip ugyan eltökélte magában, hogy szigorún megdorgálja, de így sem tudott érzéketlen maradni azzal a hatással szemben, amit a lány megjelenése tett a komoly, sivár szobában. Valahogy tudtára akarta adni, hogy haragszik.

Stella leült és úgy nézett körül a szobában, mintha büszke lenne művére. Aztán fölvette az első tárgyat, amely a keze ügyébe esett (egy cipőgombolót) és megkérdezte:

- Philip, mi ez?

Philip hirtelen mindent megértett. Stella azért rendezte a zsibvásárt, hogy új szavakat tanuljon. Kezdetben úgy tanította a lányt, hogy kezébe vett valamit és megmondta a nevét. Az utóbbi időben már nyelvtant kezdtek tanulni és Stella bizonyára így akarta megmutatni, hogy jobban szereti az előbbi tanulási módot. Mulattatta a dolog, de tisztában volt azzal, hogy meg kell mutatnia, menynyire nem helyesli a lány eljárását.

- Stella! - mondta szigorún és ügyet sem vetett a cipőgombolóra. Fölegyenesedett, hogy magas termete a lehető legjobban érvényesüljön. Hogyan is adhatná tudtára a rosszallását?

Stella ártatlanul nézett Philip szemébe, mintha fogalma sem volna arról, hogy rossz fát tett a tűzre. Inkább várakozó vidámság látszott hosszúpillájú szemében; nyilván arra gondolt, hogy Philip különös hangon hozzá intézett megszólítására csakis valami új, izgalmas esemény következhetik.

Philipnek hirtelen ötlete támadt. A sok limlom közt egy lovaglópálca is volt a díványon. Hátha azzal?... Persze csak fenyegetésképpen meg- lóbálta.

Ez is olyan ostoba művelet volt, amilyent sokszor elkövetett, bármilyen meggondolt tudott lenni különben. Egy pillanat múlva keservesen megsajnálta, hogy így cselekedett. Minden baklövése után hasonló módon érezte magát. Rémülten látta, hogy a lány arca hirtelen elváltozik, a vidámságot vad félelem váltja föl, az ablakig hátrál és kezét védekezőn maga elé tartja. Philip annyira megrémült, hogy még a lovaglópálcát is elfelejtette eldobni...

- Stella - kiáltotta és közelebb lépett hozzá. - Stella! Nem gondoltam komolyan... csak… csak tréfáltam... - Aztán végre eszébe jutott, hogy letegye a botot. - Stella... szegény kislány... hogy is gondolhattad, hogy komolyan akartam...

Eszébe sem jutott, hogy hiába beszél angolul. És talán nem is volt olyan képtelenség, hogy beszélt, annyira kifejező volt a hanghordozása. Már nem nézett olyan rémülten a lány, habár az iménti vidámság nem tért vissza szemébe. Töprengőn nézett a fiatalemberre, kissé megnyugodva, de látszott rajta, hogy még mindig fél.

- Stella, bocsáss meg.

A lány szeme elborult és villámgyors mozdulattal lerántotta válláról a ruhát és megmutatta vállát: a sima, barna húson hosszú, sötét sebhelyek éktelenkedtek.

- De Stella!

Philip elsápadt és arca annyira eltorzult, hogy el kellett fordulnia. A kegyetlenség látása vagy sejtése mindig borzalommal töltötte el. Valami csodálattal vegyes irtózattal.

Stella elnevette magát. Éppúgy nevetett, mint akkor, amikor együtt kocsiztak Pesten.

- Hagyd abba, Stella, könyörgöm... hagyd abba... - szólalt meg Philip rekedten.

A lány válaszképpen maga elé tartotta a cipőgombolót, amely egész idő alatt a kezében volt:

- Ez mi?

3.

Philipet sokszor foglalkoztatta ez az eset és szégyenkezve elmesélte anyjának is. Mrs. Monsell csak mosolygott.

- Milyen hebehurgya dolog - kiáltott föl. - Hát semmi tapintat sincsen benned, fiam? Nem meséltem neked még Pesten, hogy milyen vadállat volt az apja és hogy főleg ezért szökött meg hazulról? Az ütések nyomait is láthattad a vállán, amikor legelőször megvizsgáltam.

Monsell félszegen bólogatott.

- Mit gondolsz, túl fogja magát tenni ezen a félreértésen?

- Édes fiam, évekkel előbb fogja elfelejteni, mint te. Úgy látszik, nem ismered jól Stellát.

És igaza is volt. Philip nem tudta feledni az esetet. Időnként folyton eszébe jutott és egyszer említést tett Stellának a gyermekkoráról. Legnagyobb meglepetésére vidáman válaszolt:

- Ó, nagyon boldog voltam... örökké játszottam… Nagyon jó volt…

4.

Amikor karácsonyra hazaérkezett Cambridge-ből, már nem volt szükség az oktatásra. A taxi még meg sem állt, Stella lelkendezve szaladt elébe.

- Halló, Philip, halló!

Bámulatosan tanulékony lány volt. Két hónap alatt annyira megtanult angolul, hogy folyékonyan, ha nyelvtanilag nem is mindig helyesen beszélt. Teljesen beleélte magát új környezetébe és nagyon jól megvolt új ismerőseivel. Majdnem annyira szeretett társaságba járni, mint Mrs. Monsell, de mindenekfölött a természetet szerette.

A karácsony, Stella első karácsonya Chassingfordban, nagyon hideg volt. Még a kis tó is befagyott a parkban. Boldogan tapsolt, amikor Venner szakértőn kijelentette, hogy korcsolyázni is lehet rajta. Philip szokása szerint a könyvtárszobában üldögélt és egy pályamunkáján dolgozott, amely komoly erőfeszítést követelt. Stella forgószélként rohant be és olyan huzatot csinált, hogy a papírok leröpültek az íróasztalról.

- Ó, Philip... jaj, de sajnálom... mindjárt fölszedem... lejössz velem... Olyan gyönyörűn korcsolyázom!... És veled korcsolyázom, jó?

- Én sajnos, nem is tudok, Stella - válaszolt Philip és dühösen nézte a szétszórt papírjait.

- Hát akkor... megtanítalak. Jó?

- Megtanítsak, nem, megtanullak.

- Jó, legyen, „megtanítalak” - ismételte a lány tanulékonyán.

- Attól tartok, hogy nem mennél sokra velem - folytatta a fiatalember. - A korcsolyázás nincs ínyemre.

- Nincs ínyedre? - kérdezte Stella méltatlankodva. - Mit jelent az, hogy nincs ínyedre?

- Úgy értem, hogy én ilyesmit nem szoktam tenni. Ez nekem nem... - Abbahagyta és végre megtalálta a helyes szót: nem illenék.

A lány fölvett egy csomó telegépelt lapot.

- Ez jobban illik hozzád? - kérdezte bosszúsan.

- Dolgoznom kell, Stella - válaszolt Philip mosolyogva. - Nagyon sok a dolgom. De te ezt úgysem érted.

- Nem tanulnál... bocsánat, tanítanál meg arra, hogy megértsem?

- De majd megtanítalak. Egy esős estén, amikor nincs más dolgod. Akkor mindent elmondok.

- Nem jöhetnék ma este?

- Ma nem lehet, nagyon sok a dolgom. Talán jövő héten, vagy még előbb.

- Jó. Akkor megyeik... korcsolyázni… egyedül.

Hamar észrevették, hogy Stella nagyon muzikális. Mielőtt Chassingfordba hozták, nem volt alkalma hangszeren játszani és ekkor már késő lett volna ahhoz, hogy tanulni kezdjen. Magától tanult meg zongorázni annyira, hogy kísérni tudta énekét a zongorán.

Szép, mély alt hangja volt, talán kissé gyönge, de nagyon szép színezetű. A szomorú téli estéken, amikor nem volt más elfoglaltsága, rengeteg sok régi magyar dalt énekelt a saját mulattatására.

Sem Philip, sem Mrs. Monsell nem értett a zenéhez és ezeket a dalokat is csak furcsa, festői dolgoknak gondolták. Stella azonban tele volt szilaj szenvedéllyel, vagy andalító mélabúval, amikor énekelt és szívesen lefordította a szöveget az ő furcsa, kezdetleges angol beszédére, bárki érdeklődött iránta. A fordítás legtöbbnyire nehezen ment.

Volt szeretőm, de már nincsen,
Ő volt az én drága kincsem...

- énekelte és amikor abbahagyta a játékot, össze-ráncolta homlokát és megszólalt:

- Ez azt jelenti, hogy egyszer szerettem... de már nem... volt kedvesem... de már nincs meg... Érted? Mennyire nem illik az angol nyelv a szerelmi dalokhoz!

Aztán újra eljátszotta a dalt és így szólt:

- Bennetek angolokban egyáltalán nincs szenvedély. Szenvedély - jól mondtam? Ha hangversenyre mentek... múltkor én is elmentem, hogy lássam... mindenki unja magát. Nincs bennetek annyi zene... meg szenvedély... mint a magyarokban. Hogyan is mondjam?... - Gondolkozva elhallgatott, aztán lassan folytatta: A zene semmit sem jelent nektek... ti sohasem gondoltok a szerelemre meg a halálra... ó, de nem tudom megmondani, amit gondolok. De ez... ez az, ami nincs meg bennetek, angolokban.

Átmenet nélkül vad nótába kezdett, ami még az ö fogyatékos előadásában is elemi erővel hatott.

- Nem minden angol olyan, mint én vagyok - mondta Philip borúsan. - Vannak olyanok is, akik ahhoz a dalhoz hasonlítanak, amit most játszottál.

- Majd szólok, ha találkoztam egy olyannal - válaszolt Stella villámgyorsan.

5.

Mrs. Monsell sokat csipkelődött Stellával - amint bárkinek rovására szívesen csipkelődött, - de a lány egy csöppet sem törődött ezzel, különösen azért, mert legtöbbnyire meg sem értette a szellemeskedéseit.

- Tréfálsz? - kérdezte gyakran.

Ha valaki rábólintott, nyugodtan ezt felelte: - Igen, mindjárt gondoltam, hogy tréfált.

Az egyetemi szünidők alatt sok nyugodt órát töltött Philippel a könyvtárszobában. A fiatalember lábánál ült a földön, fejét a térdére támasztva és figyelemmel hallgatta előadásait az angol történelemről, politikáról és irodalomról. Philip előadásai nem mindig voltak érdekfeszítők és anyja gyakran rászólt!

- Biztosan nagyon untatod azt a szegény lányt, édes fiam.

Ha Stella is ott volt, védelmére kelt:

- Philip néha nagyon, de nagyon unalmas - mondta egyszer, - de olyan kellemesen lehet vele unatkozni!

Már a család barátai is észrevették, mennyit vannak együtt és kötelességüknek érezték, hogy tanáccsal és intelmekkel szolgáljanak.

- Rendkívül szép a kislány - mondta a chassingfordi vikárius neje - de nem fél, hogy Philip belehabarodik?

Mrs. Monsell, híven csípős modorához, így válaszolt:

- Boldog lennék, kedvesem, ha a fiam valaha is ilyen okos dolgot tenne!

HARMADIK FEJEZET

1.

Philip cambridge-i szállása a Christ’s College legfölső emeletén volt. Egyik ablaka a szép, nem egészen négyszögű iskolaudvarra, a másik két forgalmas utca sarkára nyílt. A folyosó másik oldalán az ajtó fölirata szerint egy A. Ward nevű fiatalember foglalta el a szállást.

Egyidőben érkeztek mindketten Cambridge-be. Philip a magántanulásból és könyvei mellől, Aubrey Ward pedig egy közepes nyilvános iskolából. Bár ugyanazon a folyosón laktak, sohasem beszéltek egymással, éppen csak, hogy köszöntötték egymást, ha találkoztak a lépcsőn. Nem is csoda, mert nagyon különbözött a természetük.

Philip igazi könyvmoly volt, egyáltalán nem sportolt, csak nagy néha engedélyezett magának egy-egy magányos sétát a madingleyi szántóföldekre. Ward viszont lelkes futballista volt, a kollégium csapatának többszörös válogatottja. Nemcsak a sportéletnek, hanem a kollégiumi mókáknak is ő volt egyik kiemelkedő alakja.

Az inas, aki mindkettőjük lakását takarította, fáradhatatlanul dicsérte Wardot.