Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

ELSŐ FEJEZET A vén zászlótartó és a fia

MÁSODIK FEJEZET A légionárius

HARMADIK FEJEZET Az öreg Barabás két fia

NEGYEDIK FEJEZET Dunai emlékek

ÖTÖDIK FEJEZET Bisztrai, a kém

HATODIK FEJEZET A visegrádi rom

HETEDIK FEJEZET Az ostromlott Pest

NYOLCADIK FEJEZET Palkó megsiratja Barabást

KILENCEDIK FEJEZET Harc a sáncokon

TIZEDIK FEJEZET A fogságban

TIZENEGYEDIK FEJEZET Váratlan fordulat

TIZENKETTEDIK FEJEZET Özvegy Tápióné

A VÖRÖS MEDVECZKY

SIPKA, A HÍRES TORONYMÁSZÓ

A FEHÉRHAJÚ FIÚ

SZURONYT SZEGEZZ ÉS ELŐRE!

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Krúdy Gyula

A KOMÁROMI FIÚ
TÖRTÉNETI ELBESZÉLÉS

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-937-0 EPUB
ISBN 978-963-559-938-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1903.
az elektronikus változat az 1920. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Than Mór (1828 – 1899) Görgey rohamot vezényel
a második komáromi csatában
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET
A vén zászlótartó és a fia

Hűvös tavaszi este volt. A komáromi várban esteli takarodót fújtak. A sáncokon messzire hangzott a trombitaszó. Majd a dob pergett a várnak mind a négy sarkán. A takarodó azt jelenti, hogy annak elhangzása után becsukják a várkapukat. Reggelig oda teremtett lélek be nem juthat, de ki sem mehet. Fegyveres katonák őrzik a kapukat a kik talán magát a várparancsnokot sem bocsátanák ki. Szigorú volt a kapuk őrzésére a parancsolat. Azért sietett mindenki már korán este a várba jutni, a kinek ott dolga volt. Szekerek vágtattak az országúton, siető emberek jöttek mindenfelől. A várban biztosságban volt mindenki, odakivűl senki, mert ellenség vette körül a várat és már hónapok óta ostromolta. Komárom vára fittyet hányt az ostromnak. Bevehetetlen volt a vár, dacolhatott az ellenséggel. Elesége volt bőven, esztendőkre. Meg aztán kívülről mindig vittek be baromfit, lábas jószágot a környékbeliek. Hiába vigyázott az ellenség. A falusiak marhájukat észrevétlenül hajtották keresztül az ostromvonalon.

Szólt a takarodó a sáncokon. Már nem igen ment be senki a kapukon. Messze, közel nem látszott senki. De mégis jött valaki az országúton. Egy tizenöt éves fiú volt az. Portól szürke ruházata mutatta, hogy messzi útról jön.

De ha még egyedül jött volna! Targoncát tolt maga előtt és a targoncán rongyos pokróccal letakarva feküdt valaki. Halott-e vagy sebesült? Azt bizony nem lehetett megmondani. A pokróc alól csak egy pár ócska vén bakancs nézett a világba.

Tolta a fiú a targoncát. Nagyon igyekezett, mert hallotta szólni a takarodót. Mikor az utolsó trombitaszó is elhangzott a sáncról, épen akkor ért targoncájával a kapuhoz.

A kapuőrség tisztje megszólította a fiút.

- Mit viszel, te?

Odalépett a targoncához és fölemelte a rongyos pokrócot.

A targoncán egy fehérszakállú öreg honvéd feküdt.

A tiszt meghökkent.

Az öregnek le volt húnyva a szeme. Az arca olyan sápadt volt, mintha minden élet kiment volna belőle.

- Ki ez, fiú? - kérdezte a tiszt.

- Az apám, - felelt a fiú.

- Hogy kerűltök ide? Ki vagy te?

- Az én nevem ifjabb Sóhaj Pál, az apám idősebb Sóhaj Pál. Ő zászlótartó volt a harmadik zászlóaljban. A zászlóalj dobosa én voltam. A zászlóalj tegnapelőtt Komárom felé masirozott. Útközben megtámadta az ellenség. Az ellenség nagy erővel volt és a zászlóalj elvesztette a csatát. Az apám sebet kapott és ott maradt az ütközet helyén. Mindenki elfutott, csak én maradtam ott. Nem hagyhattam el az apámat.

- Hát aztán? - kérdezte a tiszt.

- Elbújtam egy bokor mögé, a míg az ellenség elvonúlt. Aztán egy szomszéd tanyáról szereztem egy targoncát és ide hoztam az apámat. Itt vannak orvosok. Tán nem hagyják meghalni szegényt.

- Jól tetted, fiú, - mondta a tiszt. - Hadd lássuk: mi baja az apádnak? Hej, öreg bajtárs, él-e még kelmed?

A tiszt megrázta a zászlótartó vállát. Az öreg bágyadtan felnyitotta a szemét.

- Élek még, hadnagy uram. Csak a lábam sajog nagyon.

- Majd meggyógyúl, - vigasztalta a hadnagy. - Hanem nagy baj van ám. A zászlót hűtlenűl elhagyta kend. Hová tette a rábizott zászlót?

- Megvan, hadnagy uram, - felelt az öreg. - Nem hiába vigyáztam ón arra, mint a szemem fényére. Mikor megsebesültem, levettem a nyeléről a zászlót és a derekamra csavartam. Itt van hibátlanúl.

- Kötelességét teljesítette, - mondta a hadnagy. - Nem felejtem megemlíteni a várparancsnok úrnak. Hanem most kórházba kell menni kendnek.

Mindjárt előszólított egy katonát, aki a kórházig igazította ifjabb Sóhaj Pált az apjával. Az öreget ott lefektették, a fiának is adtak éjjeli szállást egy kaszárnyában.

Másnap aztán magához rendelte a várparancsnok Sóhaj Palit.

Klapka tábornok volt a várparancsnok. Szigorúságáról, igazságosságáról nevezetes katona.

A tábornok végignézte a fiút.

- Hallottam rólad! - mondta.

Pali katonásan tisztelgett a tábornoknak.

- Derék fiú vagy! - folytatta a tábornok. - Nekem különösen tetszik az, hogy az ellenség ostromvonalán át olyan ügyesen, észrevétlenűl jöttél át a targoncával.

- Éjjel volt, tábornok úr. Sötét volt. Az őrtüzek égtek a sötétben. Ott volt az ellenség. Elkerültem tehát az őrtüzeket.

A tábornok figyelmesen nézett a fiú nyilt, bátor arcába:

- Pihend ki magad, öcsém, mert holnap újra útnak indúlsz.

- És az apám? - kérdezte ijedten a fiú.

- Hátra arc, indúlj! - felelt a tábornok.

Pali egész nap ott őgyelgett a kórház körűl. Be nem eresztették, mert az apjának nyugalomra volt szüksége. Nézegette a vár lakosait s különböző ruházatú katonáit. A tüzérek nagy csizmáikban végig kopogtak a piacon, majd ágyúkat vonszoltak a vár egyik részéből a másikba. Délben éles trombitaszó harsant fel. Az őrséget váltották a kapuknál. Élénk, mozgalmas élet volt a várban. A piacon nagy ernyők alatt a kofák árúltak. Nők, férfiak vidáman csevegve sétálgattak a házak előtt. Valahol vígan szólt a zene.

Mintha ellenség nem is lett volna a világon. Senki sem törődött itt az ellenséggel. Mindenki bízott a vár bevehetetlen falaiban, a bátor és nagyszámú várőrségben.

A mint ott nézdelődött Pali, egyszer csak azt érezte, hogy valaki erősen figyeli. Önkéntelenűl arra felé fordította a fejét.

Egy szürkeszakállú, sovány, magas ember állott tőle tíz lépésnyire. Felleghajtó bő köpönyeg volt rajta és a sapkáját mélyen a szemére húzta.

Pali önkéntelenűl összerázkódott, oly hideg, félelmetes volt a köpönyeges ember tekintete. Lassú lépésekkel közeledett Pali felé.

- Te fiú, - mondta suttogó hangon. - Holnap egy levelet kapsz a tábornoktól, hogy azt vidd messzire. Te csak vedd át a levelet, de én majd megkiméllek a hosszú úttól. Elviszem én helyetted a levelet. Holnap a kapunál várlak.

Szólt, sarkon fordúlt és eltünt egy mellékutcában. Pali sokáig elgondolkozva nézett arra felé, a merre a köpönyeges eltünt. Vajjon mit akarhat vele ez az ember?

Másnap aztán megtudta.

A tábornok magához hivatta és mikor a szobában volt, becsukta mögötte az ajtót.

- Megnyerted bizalmamat, öcsém. Fontos levelet kell a kormányzóhoz, Kossuth Lajoshoz küldenem. Nem merem senkire se bízni a levelet. Félek, hogy elárúlnak, vagy elfogják útközben a levelet. De rád, rád merem bízni. Tegnap megtetszettél nekem. Itt van a levél. Csak Pestig kell vele menned. Ott már várni fog a megbizott emberem, aki átveszi a levelet.