„feltámad-e a medvecukor?”

Jókai Mór humoros írásaiból

Részletek regényekből és kisebb elbeszélésekből

Válogatta, sajtó alá rendezte, az előszót, a jegyzeteket és az összekötő szövegeket írta:

Heltai Miklós

Szerkesztette és a szöveget gondozta

Soltész Márton

Bevezetés

Nagyon szeretem az unokáimat. Nagyon szeretem Jókait. Ezt a két dolgot szerettem volna összekapcsolni ebben a rövid gyűjteményben, amit Jókai néhány művéből állítottam össze – mustrának. Ez az olasz eredetű magyar szó mutatót, mintát jelent, amit a kereskedő bőséges kínálatából szemrevételezésre bocsát (Jókai is használja A Damokosok című remek kisregényében).

Ez a mustra Jókai humorából akar rövid árubemutatót tartani. Ajánlani az olvasónak: van ott még bőven, ahonnét ezt elővettük.

Mert a humor Jókainál nem az egyik írásművészeti építőelem a sok közül, hanem műveinek egyik mindent átható kötőanyaga, cementje. A hősies pátosz, meghatódás a természet és a lélek csodáin ugyanígy átitatják költészetét, s mindezek együtt teszik Jókai műveit egységes világgá, amibe jó bejutni és jó benne otthonra találni.

Unokáimat szeretném bevezetni Jókai világába és rákapatni Jókai olvasására. A kifejezetten humoros részleteket, novellákat azért válogattam össze, mert úgy hiszem, hogy a jóízű nevetésbe csomagolt mondanivaló előbb jut célba, mint az, amit a pátosz és meghatódás légköre ajánl (bár az a jó, ha előbb-utóbb ez is befogadásra talál).

Unokáim világát és Jókai világát szerettem volna tehát gyűjteményemmel összekapcsolni, s megküzdeni ennek az összekapcsolásnak néhány akadályával.

Az első ilyen mindjárt az a sok idegen szó, kifejezés (latin, görög, francia, német, angol stb.), ami Jókai korában a művelt emberek szókincsének természetes része volt (nem kis részben az iskola 1844-ig meglévő latin nyelvűségének folyományaként), de ma már nem az. Ezen a legkönnyebb segíteni: lábjegyzetekkel. Ezeknek általában nem vagyok híve, mert sok gondolkodástól megkímélik az olvasót, mivel azonban Jókainál valóban túl sokszor kellene föllapozni a szótárakat, beütni a keresőbe a keresetteket, azt gondoltam, hogy ezzel itt és most el lehet indítani az ifjú érdeklődőket az önálló keresés útján – már ha az olvasottak megnyerik a tetszésüket.

És ez a másik elhárítandó akadály: a humor műfajának félreértése.

A kőszívű ember fiai egyik fejezetében (Az érem másik oldala) maga Jókai fogalmazza meg világosan, mi a nem-humor. Amikor a naiv népszónok észérvekkel és bécsi humorral próbálja a csőcseléket lecsillapítani, elkezdik hajigálni kővel, krumplival, s mikor egy záptojás az orrát telibe találja, megjön a „siker”: „Erre aztán csakugyan elkezdtek nevetni; csakhogy ez a röhej a brutalitás diadalkacagása volt a megbukott fölött. Röhögtek rajta, ahogy szokott röhögni a kegyetlen mob[1] a kötélrül leesett komédiáson, ki nem tud felkelni a földrül.”

Manapság – sajnos – sokan gondolják úgy, hogy az a humor, aminek ilyen röhögés az eredménye.

Jókaitól mást tanulhatunk, és ezt érdemes megtanulni, hiszen az ő humora a latin szó eredeti jelentése szerint az a nedvesség, ami szemünk sarkából kigördül, ha jóízűen nevetünk, ha meghatódunk, amiben feloldódik még a jó és rossz ellentéte is.

Mert a jónál is, rossznál is ott Jókai figyelmeztető intése: akik elődbe sorjáznak, emberek: emberek, mint te! Nevetségesek, mint te, amikor vakon-süketen bóklászol, mert nem ismered ki magad valahol. Derülj rajtuk, derülj magadon, de fogadd el őket olyannak, amilyenek, hogy tenmagadat is elfogadhasd, magaddal is szembenézhess.

Jókai költői látásmódjának van egy egészen különleges sajátossága. Képletesen szólva: mintha benne élne alakjaiban, azonosulna velük, az ő szemükkel látná, amit láttat velünk, érezné érzéseiket, értené – vagy nem – a körülöttük zajló történéseket, velük együtt cselekedne, hinne-hitetlenkedne.

A tengerszemű hölgy ifjú Jókaijának presze nem kell hőse – önmaga – bőrébe bújnia, de éppen ezért olyan tökéletes a világba belenövő fiatalember lélekrajza, mintha minket varázsolt volna önmagává a költő.

Nem folytatom a sort. Minden ideválogatott részletnél fölfedezhetjük őt, Jókait, azaz voltaképpen önmagunkat abban az érdekfeszítő univerzumban, aminek Jókai a neve, s minthogy Jókai derűs lelkű, szerető szívű ember volt, ebből a lélekből magától jövő, emberszerető humor fakadt.

Ez a lelki gazdagság színes és derűs nyelvi gazdagsággal párosul. Szókincse, kifejezéskészlete a maga eredetiségében hozza elénk az akkori magyar társadalom nyelvhasználatát. A paraszti-iparos népesség és a latinos műveltségű nemesség, meg a főúri világ németes-franciás nyelvi világában ugyanúgy otthon van, mint a tájszólás jellegzetes sajátosságaiban; akármerre jár fantáziája, vele az olvasó mindenütt nyelvi otthonra talál. Mindezt hűségesen tükrözi könyvem jegyzetanyaga.

Hasonlatai olyan hatást keltenek, mint tömören megfogalmazott, csattanóval végződő önálló elbeszélések – tömör anekdoták.

A Kőszívű ember fiai Boksa Gergője akkorákat csókol az osztrák ezredes kezén, mint egy papucs, a Történetek egy ócska kastélyban kocsisa akkorákat fohászkodik, mint egy alvó tehén. Az Akik kétszer halnak meg Opatovszky Kornélja zavarában úgy rázza egyik lábát, mintha köszörűt hajtana, Az élet komédiásai Zárkány Napóleonjának olyan a hangja, mint a víziduda.

A Szerelem bolondjai kis akrobatája a forgattyún úgy repül, mint a cérnára kötött cserebogár, a Szegény gazdagok Lapussa Jánosa úgy meredt meg Margari arcától, mint a lernéi hidra a Medúza-főtől, s mikor dühében pofon vágja: „Margari csak eltűnt a barátságos szőlőlugas lombjai között, mint mikor a színpadon süllyesztők és díszítménybokrok között eltűnnek a balett-ördögök.”

A Mire megvénülünk leírása a Dezsőt befogadó Fromm család nőtagjainak beszédességéről szinte külön elbeszélés a regényben: a cserelánynak, Fannykának olyan hangja van, mint a csengettyű: „Fromm mama is kifogyhatatlan forrásával bírt annak a kincsnek, amit ékesen szólásnak neveznek, s éles, erős hanga volt hozzá, melytől senki más nem juthatott szóhoz. Folyt az nála, mint a csergedező patak. Hasonló adománnyal bírt a grószmama is, csakhogy neki már nem volt hangja; csak minden második szótag volt hallható beszédéből, mint vannak olyan ócska sípládák, amikben némely síp már nem szól, csak fúj.” A tizenéves Dezső férfias belenyugvással állapítja meg: „A mi dolgunk volt hallgatni szépen.”

Az aranyember Timár Mihálya részegnek tetteti magát: „mélyeket pislantott, mint mikor már az ittas embernek hat lóerő kell, hogy a szeme pilláit fel tudja emelni…”

A túrós csusza leírása Az élet komédiásaiban valósággal nyelvi eszközökkel végrehajtott festőművészeti produkció: „Már az igaz, hogy pompás eledel volt: apró csipedett, fehérsárga, mint a kisasszony bőre, úszott a zsíros tejfelben, s elkevert morzsás kapros túróban, ami sűrűn volt fedezve apró vágott tepertyűvel.”

Végül egy klasszikus groteszk A Damokosokból: „Boldizsár bá hátra sem pillantott addig, amíg a túlsó oldalon szárazra nem jutott: csak akkor nézett aztán vissza, nagy lelki nyugalommal látva, hogy milyen jól helybenhagyta gonosz üldözőit. Azok még akkor is vergődtek a jeges vízben: egynehány hegyes kucsma ott úszott már gazdátlanul; a parton állók pedig nagy csoportban káromkodtak, amit Boldizsár bá nem hagyott viszonzatlanul. Jó szerencse, hogy egymás nyelvét nem értették; mert különben még összevesztek volna.”

Élvezzék hát ezt a lelki és nyelvi gazdagságot, s ha belejönnek az olvasásba, ne szorítkozzanak a részletekre – ott az egész, tessék nekilátni!

A szemelvények témacsoportjai előtt rövid jegyzetekben igyekszem tartalmukról tájékoztatást adni.

Heltai Miklós

1. Hogyan látja a világot a kisiskolás?

A cseregyerekként Pozsonyba került kisdiák, Dezső csetlik-botlik az idegen környezetben, de a befogadó családban szülőkre, testvérekre talál, segítségükkel eligazodik. A regény további részeiből megtudhatjuk, hogy éppen ez a családi háttér képesítette arra, hogy bátyját, Lorándot megvédje az erkölcsi bukástól, öngyilkosságtól. A Mire megvénülünk tizenéves Dezsője ma is hiteles lélektani ábrázolása az ilyen korú gyerekek gondolkodásmódjának, pedagógusok nagy haszonnal tanulmányozhatnák. Jókai maga is volt cseregyerek Pozsonyban, csereszülei gyermekeivel késő öregségükig testvéreknek tekintették egymást. A részletek jól mutatják, hogy az iskola nyelve Magyarországon 1844-ig latin, s azt is, hogy a történelmi Magyarországon a többnyelvűség természetes módon alakult ki, és úgy is működött.

Mire megvénülünk

Részletek a II. fejezetből (A csereleány)

Egy kedves ősi jó szokás dívott akkor városunkban (talán még most is megvan) – a gyermekcsere.

Soknyelvű hazánknak egyik városa német, másik magyar ajkú; aztán pedig hát testvérek volnánk, meg kellene egymást értenünk; a németnek meg kell tanulni magyarul, a magyarnak németül. S szent a béke.

A jámbor hazafiak efelől így tesznek.

A német városban is vannak iskolák, a magyarban is. A német szülők írnak a magyar városban levő tanodák igazgatóinak, s a magyar szülők a német város tanárainak, hogy vannak-e kezeik alatt levő iskolásfiúk, leányok, akik innen oda, onnan ide cserébe kaphatók lennének.

Azokat azután egymásért kicserélik.

Kedves, gyöngéd, asszonyszív-szülte gondolat!

A gyermek elmegy hazulról, elhagy apát, anyát, testvért, s ismét otthont talál; anya helyett anyát, testvér helyett testvért; – s eltávoztával nem marad üres a ház, gyermek helyébe gyermek jön, s ha a fogadott anya a gyermekének szánt gyöngédséggel elhalmozza a jövevényt, arra gondol: éppen így bánnak most az enyimmel is a messze távolban; mert az anyaszerelmet semmi fizetésért megvenni nem, csak cserében megnyerni lehet.

Ezt az intézményt csak asszonyok gondolhatták ki; ellentétben azzal a rideg rendszerrel, melyet a férfiak találtak fel, mely a fogékony ifjú szívek számára zárdákat, konviktusokat, zárt kollégiumokat alapított, ahol korán letörülje róluk az élet minden emlékét a családi létnek.

[…]

…el lőn határozva, hogy mindkettőnket elküldenek Pozsonyba. Bátyám, ki már abban a korban van, amiben nem szokás a fiúkat cserébe venni, egy királyi tanácsos házához jut, ahol fizetnek érte: helyettem pedig cserébe hoznak egy kis német leányt, Fromm Henrik sütőmester Fánny leányát, aki valamivel gyermekebb még, mint én. Öreganyánk fog bennünket elvinni kocsin (még akkor gőzhajónak csak híre volt Magyarországon), s ő fogja magával hozni a csereleányt is.

Egy hétig az egész háznál minden ember ránk varrott, mosott, vasalt és málházott; télre-nyárra való ruhával elláttak bennünket, rajtam jó bőre szabva mindent, minthogy erősen növésben voltam; az utolsó nap útravalót sütöttek, mintha a világ végére lettünk volna utazandók, s este jobbkor vacsoráltunk, hogy korán kelhessünk, mert hajnal előtt kell indulni.

Nekem ez volt első eltávozásom a szülői háztól.

Azóta is sokszor kellett búcsút vennem olyantól, ami legkedvesebb volt, azóta is sok bánat ért, amit ki nem bírtam mondani, de hogy e legelső válás legjobban fájt, bizonyítja az, hogy oly messze idő óta is oly jól emlékezem rá.

[…]

Teljes életemben mindig jó alvó voltam (melyik gyermek nem az?), de soha a fölébredés olyan igen terhemre nem esett, mint elindulásunk reggelén.

Már holnapután ebben az ágyban egy idegen gyermek fog aludni!

Még egyszer összegyűltünk a reggelinél, amit még gyertyavilágnál kellett elköltenünk, mert virradat előtt volt az idő.

[…]

Az út benyomásaira nemigen emlékezem már; úgy hiszem, nagyon sokat aludtam a kocsin. Kora reggeltől késő estig eltartott az utazás Pozsonyig, s csak alkonyat felé kezdett valami új, nyugtalan gondolat ébren tartani, amivel még addig nem foglalkoztam: „Vajon milyen lehet az a gyerek, akiért most engemet kicserélnek, aki helyemet pótolni foga az asztalnál, hálószobámban és anyám ölén? Kicsi-e, nagy-e, szép-e vagy csúnya, engedelmes-e vagy pajkos? Vannak-e neki testvérei, akik azután az én testvéreim lesznek? Fél-e az is úgy éntőlem, mint én félek őtőle?” Mert én nagyon féltem tőle!

Hogyne! Egy gyermektől, aki azzal a föltett szándékkal találkozik velem a keresztúton, hogy elmenjen helyettem az én anyám gyermekének, s nekem adja át a saját szülőit!

Ha uralkodó hercegek volnának is azok, mégiscsak az enyim lenne a veszteség.

Megvallom, hogy valami kedves keserűséget ízleltem abban a gondolatban, hogy a cseregyermek vásott, rossz teremtés lehet. Anyám sokszor meg fog érte emlegetni. – De hátha az ellenkező talál lenni? Valami szelíd, angyali lélek, aki anyám szerelmét tőlem majd elrabolja.

Mindenképpen rettegtem attól a teremtéstől, aki azért született, hogy velem kicseréltessék.

Estefelé nagyanyám mondá, hogy már látszik a város, ahova megyünk.

Én háttal ültem a cél felé, s vissza kellett fordulnom, hogy meglássam a várost.

A távolban látszik egy hegytetőn valami négyoszlopos fehér épületváz; az tűnik a közeledő szemébe legelőbb.

– Milyen óriási vesztőhely! – mondám én nagyanyámnak.

– Az nem vesztőhely, fiam – felelt ő –, hanem a pozsonyi vár romja.

Különös várrom. Bennem megmaradt az első benyomás. Én vesztőhelynek néztem.

Jó késő volt, mire a városba beértünk; a mi székvárosunkhoz képest ez nagyváros volt nekem; az utcákon kirakatokat én még sohasem láttam, csak itt, s bámultam rajta, hogy a gyalogjárók számára járdák vannak rakva. Itt ugyan nagy urak lakhatnak.

Fromm úr, a pékmester, akihez engem kellett vinni, kikötötte, hogy vendégfogadóba ne szálljunk, mert ő mindnyájunkat szívesen lát magánál, úgyis a mi terhünk az útiköltség. Írott címzete után rátaláltunk lakására. A Fürstenallée-n volt szép emeletes háza; elöl nyitott bolttal, melynek táblájára békeszerető arany oroszlánok voltak festve, zsemlyéket és pereceket tartva fogaik közt.

Fromm úr maga kinn várt bennünket a boltajtóban, s a kocsiajtót maga sietett kinyitni. Alacsony, gömbölyű arcú, köpcös férfi volt, kurtára nyírt fekete bajusszal, fekete szemölddel és hasonlóan kurtára nyírt sűrű, lisztfehér hajjal.

A jó úr lesegítette nagyanyámat a kocsiból; bátyámmal is kezet szorított, s németül szólt hozzájuk; mikor pedig én leszálltam, sajátságos nevetéssel fejemre tette a kezét:

– Iste puer?[2]

Azután megveregette orcámat.

– Bonus, bonus![3]

Ennek pedig az a kettős haszna volt, hogy miután én még németül nem tudtam, ő pedig magyarul definitíve[4] nem, tehát interim[5] közegül egy neutrális[6] nyelvet segítségül híhatánk, mely azt a gyanút levegye rólunk, mintha mind a ketten siketnémák volnánk; – második vonalban pedig ezáltal bennem is illő respektus[7] támadhatott a derék férfiú iránt, hogy ő is foglalkozott a tudományokkal, s mestersége technikai ismeretein túl Cicero nyelvében is jártas.

Nagyanyámat és Lorándot maga elé bocsátá Fromm úr, egy szűk kőlépcsőn fölvezetve az emeletbe; engemet pedig folyvást a fejemnél fogva tartott, mintha az volna az én fogantyúm, aminél fogva megmarkolni lehet.

– Veni puer. Hic puer secundus. Filius meus.[8]

Tehát fiú is van a háznál. Új ijedség rám nézve.

– Est studiosus.[9]

Hogy az is diák! Még ez jó. Együtt járhatunk iskolába.

– Meus filius magnus asinus.[10]

Ez bizony szép elismerés egy apától.

– Nescit pensum, nunquam scit.[11]

Azután kifogyott a diák szóból, s pantomímiával[12] mutatott valamit, amiből én olyasmit vettem ki, mintha a meus filius a mai ünnepélyes napon arra volna elítélve, hogy ne kapjon enni, míg meg nem tanulja a leckéjét, s addig be legyen zárva a szobájába.

Ez nem nevelte bennem a kedves előérzetet.

Hát még a „mea filia”[13] milyen fog aztán lenni!

Olyan házat, mint Fromm úré, én még sohasem láttam belülről. Mienk otthon földszinti volt, tágas szobákkal, széles folyosókkal, udvarral, kerttel; ebbe legelőször is egy szűk folyosón kellett bemenni; onnan egy – magányos emberek számára készült – csigalépcsőn fellépegetni; azután meg annyi ajtó, kisebb, nagyobb következett egymásra, hogy mikor egyszer a rácsos folyosóra kijutottunk, s én a mély, szűk udvarba letekintettem, sehogy sem tudtam elképzelni magamban, hogy jutottam én ide fel, s még kevésbé azt, hogy találok le innen valaha.

A folyosóról aztán egyenesen a vizitszobába vezetett bennünket Fromm táti.

Így fogom híni ezután, mint megszoktam, s igen szívesen is teszem.

A szobában gyertya égett már, tiszteletünkre kettő, s ozsonnához volt terítve az asztal; úgy látszott, hogy korábbra vártak bennünket.

A pamlagon két asszonyság ült; az egyik Fromm mama, a másik a nagymama.

Fromm mama sovány, magas termetű asszonyság volt, elöl szőke hajcsigácskákat viselt (én nem tudom, miért ne nevezném „schnecklik”-nek,[14] mikor azok), nagy kék szemei voltak, éles, német szabású orra, hegyes álla, és egy lencseszemölcs a szája alatt.

A grószmama[15] tökéletesen hasonlított Fromm mamához, csakhogy harminc év formán idősebb volt nála, még soványabb, még élesebb arcú; ő is szőke schneckliket viselt, mint tíz évvel későbben megtudtam, azok már nem voltak a saját hajából; hanem a szemölcs nála is megvolt, csakhogy az álla hegyén.

Egy kis alacsony karszéken ült az a bizonyos, akivel engemet ki akarnak cserélni.

A Fánny egy évvel fiatalabb volt, mint én; – ez már nem hasonlított sem anyjához, sem nagyanyjához, kivéve, hogy a családi szemölcs, kis barna lencse alakjában, a bal orcája közepére volt nyomva.

Már egész idejöttünkig el voltam telve iránta való rossz elővéleménnyel; látása még jobban megijesztett.

Szüntelen nevető fehér-piros arca, átkozott hamis kék szemei, furcsa pisze orra volt; orcáin, mikor nevetett, kicsiny gödröcskék támadtak; szája, két tréfás szegletével, mindig kacagásra állt, s fehér két fogsora tündöklött olyankor; – szóval csúnya volt, mint az ördög.

Mind a hárman kötéssel voltak elfoglalva, mikor beléptünk; az ajtónyílásra aztán letették a kötést mind a hárman; Fánny úgy letette, hogy a pamlag alá gurult a gyapotgombolyagja; s megelőzőleg jöttek elénk.

Én kezet csókoltam a két asszonyságnak, kik viszont anyailag összecsókoltak; de minden figyelmem azon a kis eleven boszorkányon veszett, aki nem várta, mint én, hogy fogadott anyja gallérjánál fogva húzza magához, hanem odafutott nagyanyám elé, nyakába kapaszkodott, megcsókolta, aztán pukedlit csinált előtte. Lorándot éppen kétszer is megcsókolta, és ugyan a szemébe nézett.

Rajtam a hideg borzongott végig. Ha ez a kis pisze ördög annyira találja vinni a vakmerőséget, hogy még engem is megcsókoljon, én nem tudom, hova leszek ijedtemben.

Azt pedig semmiképpen ki nem kerülhetém. A rettentő kis boszorkány, a többiekkel végezve a számadást, engemet is megrohant, átnyalábolta a fejemet, s olyanokat csókolt rajtam, hogy csak úgy szédelegtem bele; azután belecsimpajkózott a karomba, s odahúzott ahhoz a kicsi karszékhez, amelyről az imént felkelt, s kényszerített maga mellé leülnöm, hogy alig fértünk el benne, s beszélt hozzám azon az ismeretlen nyelven sok mindenfélét, amiből én csak annyit bírtam elméletileg elvonni, hogy no iszen szegény jó anyám kap most egy lármázó ördögöt a csendes, hallgatag kisfia helyett; tudom, hogy megkeseríti ez a napjait! Egy percig nem áll be a szája, pedig olyan hangja van, mint a csengettyű.

Ez ismét családi tulajdon volt. Fromm mama is kifogyhatatlan forrásával bírt annak a kincsnek, amit ékesen szólásnak neveznek, s éles, erős hanga volt hozzá, melytől senki más nem juthatott szóhoz. Folyt az nála, mint a csergedező patak. Hasonló adománnyal bírt a grószmama is, csakhogy neki már nem volt hangja; csak minden második szótag volt hallható beszédéből, mint vannak olyan ócska sípládák, amikben némely síp már nem szól, csak fúj.

A mi dolgunk volt hallgatni szépen.

Rám nézve ez annál könnyebb volt, mert nem is sejthettem, hogy miről foly az értekezés ez idegen nyelven, csupán annyit vehettem ki, hogy mikor hozzám szólnak az asszonyságok, mindig Istóknak neveznek; amit én egészen helyén kívül levő tréfának tartottam, nem tudva, hogy ez németül annyit tesz, hogy „egyél hát”.

Mert tudniillik, hogy rögtön hozták a kávét, igen finom szarvacsokkal, amiket Fromm papa saját felügyelete alatt készített számunkra.

Még az a kis pisze démon is azt mondta, hogy „isz doch”, s fogta a szarvacsot, kávémba mártotta, s erővel a számba tömte, mikor nem akartam elérteni a szavát.

De meg nem is voltam éhes.

Hoztak mindenfélét az asztalra, de énnekem nem kellett semmi. Fromm papa pedig váltig kínált diákul: „comedi! comedi!”,[16] amiért mama és grószmama eleget is pöröltek rá, hogy meri az ő drága kugelhupfjukat[17] „komedie”[18]-nek nevezni.

Fánnynak bezzeg nem kellett a kínálás. Első tekintetre kivehető volt, hogy ő a család kényeztetett gyermeke, akinek minden szabad. Ő mindenhez hozzányúlt, mindenből kettős adagot szedett, s csak az után, hogy kivett valamit, kérdezte, hogy „darf-i?”, amit én akkor mindjárt megértettem a hangjáról és a feje biccentéséről, hogy annyit tehet, mintha kérdené, hogy szabad-e.

Aztán pedig nemhogy maga megette volna, hanem még olyan vakmerő volt, hogy az én tányéromra rakta, amiért a grószmama eleget is pörölt rá. Én nem értettem, hogy mit beszélt; de erősen gyanítom, hogy azért dorgálta, minek akarja az „új gyereket” nagy ehetőségre szoktatni. Általában azt a gyanút hoztam magammal még onnét hazulról, hogy mikor két ember előttem németül beszél, az okvetlen felőlem tervez valami titkos komplottot,[19] s annak az a vége, hogy én vagy nem kapok valamit, vagy nem visznek el valahová, ahová készültem. Csak azért sem nyúltam volna semmihez, amit a kis pisze adott, mert ő adta. Hogy is mer ő ilyen csúf pici kezekkel, amik akkorák, mint egy macskaláb, az én tányéromra nyúlkálni? Akkor aztán mindent a kiscicának osztogatott, hogy én nem akartam elfogadni. De annak is csak az lett a vége, hogy megint belém kötött, a kis fehér cicát fölültette az asztalra, csemegés kendőből sált kötött a nyakába, a gyertyatartóra tett cifra papirost feltette neki spanyol inggallérnak, s még azt kívánta tőlem, hogy fogjam addig az első lábát, míg valamiből fejkötőt csinál neki.

Hallatlan vakmerőség! Tőlem, aki már diákiskolába járok, azt kívánni, hogy a kismacskával játsszam.

– Sicc! – mondék a gonosz fenevadnak, amit az, dacára idegen ajkú nemzetiségének, úgy látszik, elértett, mert egyszerre leugrott az asztalról, s elszaladt.

Erre aztán a kis pisze is megharagudott rám, s azt az érzékeny bosszút állta rajtam, hogy átment nagyanyámhoz, nyájasan odasimult hozzá, kezét csókolgatta, később az ölébe dűlt, nekem hátat fordítva, egyszer-egyszer visszanézett rám, s ha akkor én is odanéztem, durcásan kapta el a fejét, mintha én azt nagyon bántam volna.

Pisze ördög! Még elfoglalja a helyemet nagyanyámnál – szemem láttára. Hogy hát én minek nézegettem rá, ha olyan igen haragudtam rá? Igazán mondom, egyedül csak azért, hogy lássam, mennyire viszi még a vakmerőséget.

Sokkal inkább el voltam foglalva azzal a gyümölcstelen küzdelemmel, hogy egy társalgásból, mely előttem idegen nyelven folyik, valami érthető tartalmat kivegyek; mely törekvés minden emberrel közös, akinek a vérébe egy szemernyi emberi kíváncsiság vegyült, s mely, mint tudva van, mindenkor sikertelen marad.

Hanem egy kombinációm mégis sikerült.

Ez a név: „Henrik”, sokszor megütötte a fülemet. Fromm papát is Henriknek hívták, de ő maga is kiejté e nevet; az tehát nem lehet más, mint a fia. Nagyanyám sajnálkozó hangon beszélt róla, Fromm papa ellenben kérlelhetlen szigort öltött arcára, midőn e tárgyról felvilágosítást adott; s beszéde közül sűrűen szedegethetém fel a „prosodia”, – „pensum”, – „labor”, – „vocabularium” – s a konyhalatin más ismert kifejezéseit, mik özött a „secunda”, – „tertia”, – „carcer”[20] elég irányadó delejtűképpen szolgált, hogy a következő tényállásra jussak el az adatok nyomán: Henrik barátomnak nem szabad ma a vacsoránál megjelenni, mert a leckéjét nem tudja, s mindaddig házi fogságban marad, amíg magát jobb sorsra érdemessé nem teszi azáltal, hogy egy nagy csomag nem megenni való tárgynak a nevét egy rég nem élő nemzet nyelvén kimondani megtanulja.

Szegény Henrik!

Az mindig tűrhetetlen gondolat volt rám nézve, hogy valaki éhezzék. És még hozzá: büntetésből éhezzék. Hiszen az felfogható, ha valakit első felindulásban megütlegelnek, de hidegvérrel arra ítélni, hogy éhezzék, küzdjön a saját testével, bánkódjék egyszerre a szívével is meg a gyomrával is, azt mindig felette nagy kegyetlenségnek tartottam.

Úgy véltem ez összeállítás nyomán, hogy ha én egyet azokból a jó perecekből, miket az a vakmerő leány erővel elém rakott, a zsebembe csúsztatnék, az nem veszne kárba.

Kilestem, mikor egyszer nem nézett senki oda, s a perecet szerencsésen a zsebembe csúsztattam.

Dehogy szerencsésen! Csak akkor vettem észre, mikor az a kis pisze ördög elnevette magát. Éppen akkor sandított oda. Hanem aztán egyszerre eltakarta a száját a kezével, s csak a markába kuncogott, de gonosz hamis szemeivel akkor is a szemem közé nevetett.

Mit fog ez gondolni? Tán azt fogja hinni, hogy én elég gyáva vagyok az asztalnál nem merni enni, s elég telhetetlen nem érni be azzal, amit kapok.

Óh, be szégyenlettem magamat előtte! Képes lettem volna akárminő áldozatra, hogy ez titokban maradjon, képes lettem volna őt azért, hogy ne mondja azt senkinek, még tán meg is csókolni… annyira meg voltam rettenve.

Rettegésemet még növelte a grószmama, aki szemeivel először a pereces tálat nézte körül, azután sorba járta a terítéken levő tányérokat, azután megint visszatért tekintetével a pereces tálra; azután felnézett a plafondra, mintha fejéből számítana valamit; azután nagyon csóválta a fejét.

Ki ne értené ezt a néma beszédet? Most megszámlálta, hány a perec? Ki hányat fogyasztott el? Hány volt feladva a tálban? Összeadás, kivonás. Kisül, hogy egy perec hiányzik. Hova lett? Ebből inkvizíció lesz: rajtakapnak, nálam találják, soha semmi víz le nem mossa rólam ezt a szégyent.

Minden percben azt vártam, hogy az a kis ördöngös furcsaság rám fog mutatni azzal a soha meg nem álló kezével, s kikiáltja: „Ott van az új gyerek zsebében a perec!”

Már oda is jött hozzám, s láttam, hogy Fromm papa, mama és grószmama mind kérdő tekintettel fordulnak felém, s valami rettentő interpellációt[21] intéznek hozzám, amit én még nem értek, de gyanítom, hogy mi. És bátyám meg nagyanyám nem jönnek segélyemre, hogy megmagyaráznák, mi az.

A helyett az a kis démon hajlik oda elém, s ugyanazt a kérdést ismételve, pantomímiával[22] is magyarázza, olyképpen, hogy egyik tenyerét a másikra összefektetve, fél arcával ráborul, s a szemeit csendesen lehunyja.

Áh, ez azt kérdi, hogy nem vagyok-e álmos?

Csodálatos, hogy ez a kiállhatatlan teremtés mindent meg tud velem értetni.

Soha jobbkor nem jött ez a kérdés. Nagyot lélegzettem. Ezentúl, felfogadtam magamban, hogy nem fogom őt többé pisze ördögnek nevezni.

Nagyanyám megengedte, hogy elmehetek, Fánnyka el fog vezetni hálószobámig; Henrikkel aluszunk együtt. Én aztán kezet csókoltam sorba mindenkinek, s olyan nagy volt elfogulásom, hogy még a Fánnynak is kezet csókoltam. S a gonosztevő nem gátolta azt meg, csak azután nevetett ki érte.

Ez a leány mégis csak azért született, hogy engemet bosszantson.

Kezébe vette a gyertyát, s beszélt, hogy csak menjek utána, majd ő elvezet.

Rászántam magamat.

De alig haladtunk végig a folyosón, midőn egyszerre elfújta a légvonat a gyertyát.

Egészen sötétben maradtunk, mert itt este nem ég a lépcsőn lámpás, csak egy földalatti odúból vereslett elő valami világosság, alkalmasint a sütőkemence visszfénye, de annak is vége lett, amint a folyosót elhagytuk.

Fánny nevetett, hogy a gyertya elaludt, iparkodott egy ideig ismét lángra fújni a kanócot, s hogy az nem sikerült, letette a tartót a márványra, s karomba kapaszkodva biztatott, hogy majd elvezet ő így is.

Azzal, észrevételeimet be sem várva, vitt magával a szörnyű sötétségben.

Eleinte beszélt, úgy biztatott, azután dalolni kezdett, hogy tán azt majd jobban megértem, s kezével tapogatózva kereste az ajtókat és lábaival a lépcsők fokait.

Én pedig folyvást arra gondoltam: no, most ez, amilyen maliciózus[23] csínytevő, megteszi, hogy bevezet valami liszttartó hombárba, rám zárja az ajtaját, s otthágy reggelig; – vagy lelépet a sötétben valami kürtőbe, ahonnan nyakig esem a dagasztott zsemlyetésztába; – mert ettől minden kitelik!

Szegény, kedves, jó Fánny! Így haragudtam én terád, így gyűlöltelek én téged, mikor legelőször megláttalak!… pedig hát – mire megvénülünk?

Sohasem hittem volna, hogy azon a tekervényes tömkelegen keresztül, ahol én nappal is elvesztettem minden tájékozásomat, valaki ily földalatti sötétségben is el bírjon vezetni.

Csak azon csodálkoztam, hogy ez a rendkívül vakmerő leány, amíg ebben a sötétségben karon fogva vezetett, bár ilyen kínálkozó alkalma volt hozzá, megállhatta, hogy egyszer se húzta meg a hajamat.

Ezt pedig vártam tőle.

Végre ráakadunk egy ajtóra, mely előtt nem volt szükség lámpásnak égni, hogy a keresett numero[24] felől bizonyossá legyen az ember. Az ajtón keresztültört az a minden emberi hang legszomorúbbika, mikor valami gyerek fennhangon hadar valami értelmetlen sort, s azt hússzor, ötvenszer, ezerszer elhadarja újra meg újra, s a hadart sornak még akkor sincs értelme, s a gyerek fejében még akkor sincs otthon a sor.

Az ajtón keresztül messze hangzott, mint valami kacskaringós latin teremtette:

„His atacem, panacem, phylacem, coracemque, facemque!” Aztán megint: „His atacem, panacem, phylacem, coracemque, facemque!”[25]

Újra meg újra ugyanaz.

Fánny odatartotta a fülét az ajtóra, s megfogta kezemet, hogy csendesen legyek. Azután nagyot nevetett.

Mikor olyan kacagásra méltó tárgy egy szegény, vastagagyú studiosus,[26] aki nem tudja felfogni azt a minden életpályán nélkülözhetetlen szabályt, mely szerint a dropax, antrax, climax[27] et cetera Graeca[28] második szótagja első ejtésben hosszú, a másodikban rövid. Ennek sok hasznát veheti az ember, mikor később valami nagy bajba kerül.

Hanem hát Fánny ezt nagyon nevetségesnek találta.

Azután kinyitotta az ajtót, s rám hagyta, hogy menjek utána. Kicsiny szoba volt az a lépcső alatt; benne két ágy egymással szemközt fordítva, az egyikben otthoni vánkosaimra ismertem; az tehát az én fekhelyem lesz. Az ablaknál volt az íróasztal, azon égett egy szál faggyúgyertya, aminek gombává nőtt már az izzó kanóca, annak a jeléül, hogy akinek el kellene koppantania, valami rettenetes munkába úgy bele van bódulva, hogy nem veszi észre, setétség van-e körülötte vagy világosság.

Arra az asztalra lekönyökölve s két kezével hajába markolva ült az én barátom, Henrik, és magolt, kegyetlenül nekivetemedve, egy könyvből, melynek minden lapja fel volt kunkorodva a sok használástól.

Az ajtó nyíltára felvette fejét az átkozott könyvből.

Nagyon hasonlított az anyjához meg a nagyanyjához, éppen olyan pronunciált[29] orra volt neki is, hanem hogy amellett olyan sertekemény haja volt, mint Fromm papának, de fekete; s nem levén oly rövidre nyírva, állt egyenesen a feje búbján, s nagy ereszt formált elöl, mint egy kaskéta[30] ernyője. Különben a családi szemölcs nála is megvolt: esetleg éppen az orra közepén.

Amint feltekintett a könyvből, egy perc alatt ijedség, öröm, gyanakodás váltakozott arcán, nagy hirtelenséggel követve egymást.

Szegény fiú azt hitte, hogy amnesztiát[31] kapott, s jön a hírnök a fehér asztalkendővel, hogy felhíja vacsorálni; Fánnyra kérelemmel és szánalomért esdve mosolygott, hanem azután, mikor engem meglátott, azon egészen zavarba jött.

Fánny követelő arccal lépett eléje, egyik kezét csípejére tette, másikkal a kitárt könyvre mutatott; valószínűleg azt kérdezte, hogy tudja-e már a leckéjét.

A nagy szál gyerek engedelmesen állt föl a kis vallató előtt, aki alig ért a nyakkendője csokráig, s elkezdte magát rendbe szedni. Odanyújtá a könyvet Fánnynak, még egy búcsúpillantást vetve a fertelmes, megemészthetlen sorokba, s nagyot nyelt utána, mintha mindent el akarna hárítani a kiadandó szavak útjából; egypárt köhintett, szemeivel sebesen pillogatott, s aztán rákezdé:

– His atacem, phylacem…

Fanny megcsóválta fejét. Nem jól van.

Henrik megijedt. Újra kezdte:

– His atacem, coracem…

Megint nem jól van. Szegény fiú ötször-hatszor hozzákezdett, de nem bírta glédába[32] hozni azokat a pogány szavakat, s amint ez a gonosz leány fejét mindannyiszor megrázta, ahányszor Henrik hibát ejtett, utoljára annyira zavarba jött, hogy el se tudta kezdeni; mire aztán vörösre pirult dühvel, fogcsikorgatva kapta ki Fánny kezéből az áldástalan könyvet, s levágva azt maga elé az asztalra, nekiacsarkodott újra a pogány szavaknak, s kidülledt szemekkel olvasá a milliószor elmondott ördögűző formulát: „His atacem, panacem, coracem, phylacemque, facemque”, minden szónál egyet ütve öklével a saját feje hátuljára.

Fánny féktelenül nevetett ezen a jeleneten.

Én azonban nagyon sajnáltam a bajtárst. Nálam a tanulás könnyen ment; úgy néztem le rá, mint nagyúr üveges hintóból a mezítláb járóra.

Fánny kegyetlen volt hozzá.

Henrik felnézett rá, s aki nem értettem is szavát, értettem szeméből, hogy valamit kér enni.

A kegyetlen, kőszívű testvér meg tudta azt tőle tagadni.

Én ki akartam tenni jó szívemért – a hiúság is bántott, hogy minél elébb tudassam ezzel a gonosz teremtéssel, hogy nem magam számára dugtam el tányéromról a perecet, – odaléptem Henrikhez, s leereszkedő barátsággal vállára téve kezemet, odanyomtam a markába a számára elhozott süteményt.

Henrik rám veté szemeit, mint valami vadállat, mely a cirógatás ellen tiltakozik, s azzal úgy vágta a perecet az asztal alá, hogy szerteszét szakadt.

– Dummer Kerl![33]

Jól emlékezem rá, ez volt a megtisztelő cím, amit legelőször kaptam tőle.

Azzal fölállt, lenézett, s hüvelykujját fejem búbjára bökve, hirtelen lebicsaklott ökle bötykeivel végigkommantott a fejemen.

Ezt úgy híják iskolai műnyelven, hogy „Holzbirn”.[34]

Akik emlékeznek e tény szimbolisztikus jelentőségére, azok tudni fogják, hogy a Holzbirn a nagyobb diáknak a kisebb irányában való végtelen lenézését szokta kifejezni, s annálfogva azon megbántások közé tartozik, amiket még tán a diplomaták sem fognának megtorlatlanul zsebre dugni.

S még hozzá ez előtt a leány előtt!

Henrik egy fejjel magasabb volt, mint én; de én azt nem néztem, hanem derékon kaptam, s birokra keltem vele. Ő engemet az én ágyam felé akart tolni, hogy majd abba beletör; hanem én egyet fordítottam rajta, s belevágtam a saját ágyába; akkor aztán leszorítottam a két kezét a mellére, s rárivalltam:

– Felveszed mindjárt a perecet? Felszeded mindjárt azt a perecet?

Henrik barátom egy darabig rúgott, harapott; azután elkezdett kacagni, s bámulatomra diákul kezdett el kérni, hogy eresszem el, jó pajtások leszünk. Feleresztettem: kezet szorítottunk. Egészen jó kedve lett a fiúnak.

Azon bámultam csak legjobban, hogy Fánny azalatt, míg bátyját legyűrtem, nem jött neki segítségére, nem karmolta ki a szememet, hanem inkább kacagott, sikoltozva tapsolt; nagyon jól látszott magát mulatni.

Azután összekerestük mind a hárman Henriknek a széttört süteményt, mit a jó fiú elégült arccal bocsáta természetes útjára, s ekkor Fánny is előadott neki egypár eldugott almát, amit ő csempészett ki számára. Olyan csodálatosnak találtam, hogy ennek az impertinens[35] gyermeknek is ott járt a gondolatja, ahol az enyim.

Ez órától fogva mindig jó barátok maradtunk Henrikkel. Még most is azok vagyunk.

Mikor lefeküdtünk, arra voltam kíváncsi, mit fogok álmodni ebben az idegen házban. Azt tartják, hogy amit az ember olyan helyen álmodik, ahol először alszik, az be szokott teljesülni.

Én a kis piszéről álmodtam.

Angyal volt, szárnyai voltak, olyan szép tarka szárnyai, aminőkről Vörösmarty legendájában olvastam nem régen. Azután mindig mellettem repkedett; én pedig menni sem tudtam, olyan nehezek voltak a lábaim, pedig valami elől menekülnöm kellett volna; végre ő megfogta a kezemet, s akkor én is úgy tudtam futni, hogy a lábam hegye sem érte a földet.

Hogy bosszankodtam magamra ezért az álomért! Pisze angyal! Milyen tréfás álmai vannak az embernek.

[…]

A délelőtt eltelt a tanárok látogatásával.

Az igazgatótanár erős, csontos képű, bajuszos ember volt, nyílt, magas homlokkal, széles mellel, s mikor beszélt, nem kímélte a hangot, mintha mindig prelekción[36] lett volna.

Iskolai bizonyítványainkkal igen meg volt elégedve, s azt nem is titkolta. Nagyanyámat biztosítá afelől, hogy gondja lesz ránk, és szigorúan fog velünk bánni. Meg nem engedi, hogy ebben a városban elkanászodjunk. Szállásainkon is meg fog bennünket látogatni gyakran: ez neki szokása; s amely diákot rendetlenségen kap, az megbűnhődik.

– Tudnak-e a gyerekek muzsikálni? – kérdé nyers hangon nagyanyámtól.

Nagyanyám ajánlatos hangon válaszolt:

– Óh igen, egyik zongoráz, másik hegedül.

Direktor úr erre az asztal közepére helyezé öklét.

– A hegedülést pedig semmiképpen meg nem engedem! Loránd bátorkodott e kérdést tenni: „Miért?”

– Miért? Miért? Azért, mert az minden gonoszságnak a kútfeje, a diáknak könyv való, nem hegedű. Mi akarsz te lenni? Cigány akarsz-e lenni vagy tudós? A hegedű minden gonoszra csábítja a diákot. Tudom én, hogyan van az. Látom a mindennapi példákból. A diák veszi a hegedűt a köpönyeg alá, s megy vele a kocsmába, ott muzsikál a többi diákoknak, akik ott táncolnak reggelig a könnyelmű leányokkal. Azért én, akinél hegedűt kapok, azt összetöröm. Nem kérdem, hogy volt, drága volt, csapom a földhöz. Törtem össze már ötforintos hegedűket is.

Nagyanyám jónak látta nem engedni át Lorándnak a válaszolást, sietett eléje vágni:

– Hiszen, igazgató úr, nem a nagy fiam hegedül, hanem ez a kicsiny; s egyébiránt egyik sincs úgy nevelve, hogy magához méltatlan helyre kívánkozzék mulatni.

– Az mindegy. A kicsinynek még kevesebb szüksége van a cincogásra. Aztán ismerem én már a diákokat; otthon mind olyan szent képet csinál, mintha vizet se tudna zavarni, mikor aztán egyszer szabad szárnyára kerül, datum kocsma, datum[37] kávéház; ott ülnek a sör mellett, s azon versenyeznek, hogy ki tud több stiblivel[38] megvedelni. Ott ordítanak, énekelnek: „Gaudeamus igitur![39]” Azért én semmiképpen meg nem engedem, hogy a diákok köpönyeg alatt hegedűt hordjanak a kocsmába. A hegedűt összetöröm, a köpönyeget pedig felszabom kabátnak. Diáknak köpönyeg! Az csak katonatisztnek való! Aztán a táncra készült kecsegeorrú csizmákat sem tűröm senkinek a lábán, tisztességes ember csonka orrú csizmát hord; nekem senki hegyes orrú csizmában az iskolába ne jöjjön, mert én felteszem a lábát a padra, s a csizmája orrát levágom.

Nagyanyám sietett a látogatást befejezni, nehogy Loránd valamit találjon válaszolni e jeles férfiúnak, ki buzgalmát az erkölcs védelmében odáig terjeszti, hogy a hegedűket összetöri, a köpönyegeket felszabdalja, s a csizmák hegyes orrait levagdalja.

Nekem az a jó szokásom volt (régen: gyermekkoromban), hogy amit olyan ember mondott, akinek a sors jogot adott arra, hogy nekem parancsoljon, az rám nézve szentírás volt.

Mikor kijöttünk a direktortól, aggódva súgám Lorándnak: – Nekem úgy tetszik, hogy a te csizmádnak az orra is hegyes egy kissé.

– Ezentúl még hegyesebbre csináltatom! – felelt rá Loránd; mely válasszal én sehogy sem voltam megelégedve.

Előttem még minden komoly férfit a csalhatatlanság nimbusza vett körül; engem még senki sem világosított fel arról, hogy a szigorú tekintetű emberek maguk is voltak valaha fiatalok, s a heidelbergi diák-zsargont[40] tapasztalásból tanulták meg; hogy a direktor úr maga is zajos ifjúság után jutott arra a tézisre,[41] hogy a fiatalember mind gonosz, s ami jó látszik rajta, az csak tettetés, azért hát katonásan kell vele elbánni.

Innen elmentünk az én osztálytanítómhoz.

Ez tökéletes ellentéte volt az igazgatótanárnak. Szinte tartok tőle, hogy azt a szemrehányást vonom magamra, mintha szándékosan rajzolnék egymásra kiáltó színekkel.

Alacsony, sovány, sokszegletű emberke, hátrafésült hosszú hajjal, simára borotvált arccal s oly vékony, mézédes hanggal, hogy szinte könyörgésnek lehetett venni minden szavát; amellett egészen családias környezettel. Hálóköntösben fogadott bennünket, amit, meglátva, hogy női társaság jön velünk, hirtelen fekete kabáttal váltott fel, s bocsánatot kért – nem tudom, miért.

Azután egy sereg apró gyermeket iparkodott kituszkolni szobájából, ami sehogy sem sikerült. Belefogóztak lábszáraiba, kezeibe; nem bírta lerázni magáról; valami női nevet kiáltozott, hogy jöjjön segítségére: egy hálófőkötős arc be is tekintett az ajtón, s azután annál hirtelenebben visszakapta magát, bennünket meglátva. Utoljára is, nagyanyám kértére, a gyermekek társaságában fogadta bejelentésünket.

Schmuck úr igen jó családapa, és sokat elnéz a gyermekeknek. Dolgozószobája egészen tele van gyermekjátékokkal; bennünket is igen nyájasan fogadott, s jól emlékezem rá, hogy az orcámat is megveregette.

Nagyanyámnak mindjárt több bizodalma is volt e derék férfiúhoz, mint elébbeni kollégájához. Ez úgy szereti itthon is a gyermekeket.

Ez előtt feltárta szíve fájó titkát; elmondá neki, miért viselünk gyászt, hogy atyánk szerencsétlenül meghalt, hogy beteges anyánknak egyedüli reményei vagyunk; hogy eddig jól viseltük magunkat; kérte, hogy rám, a kisebbre, ügyeljen ezután is.

A jó úr odaszorított karjai közé, s biztosítá nagyanyámat, hogy igen nagy embert fog belőlem nevelni, kivált, ha odajárok hozzá privátára,[42] hogy még külön is köszörülhesse talentumaimat.[43]

Amiért nem jár havonkint több hét váltó forintnál.

Ami nem is sok a szellem köszörüléséért, ennyit ollóköszörülésért is adhatnak.

Nagyanyám a megelőző fogadtatástól még nyomasztott kedéllyel, félénken bátorkodott előhozni, hogy én némi hajlamot érzek magamban a hegedüléshez, de nem tudja, hogy szabad-e. A jó úr nem is engedte tovább beszélni.

– Óh, hogyne! Óh, hogyne! A zene nemesíti a lelkeket, a zene szelídíti az indulatokat, már Pythagoras idejében zenével végezték a görög filozófok előadásaikat, a legmakacsabb indulatú ifjakat, kiket semmi fegyelem meg nem bírt zabolázni, kiken nem fogott a virga, skutika[44] és a pálca, mi javította meg? A hegedűvonó. Aki zenélni tud, az mindig jó szellemekkel társalkodik. Egyébiránt nagyon olcsón is juthatni hozzá nálunk. Az én gyermekeimhez úgyis jár zenemester, együtt azokkal nem kerül többe a tanítás havonkint hat váltó forintnál.

Jó nagyanyám, minthogy ily engedékenységet tapasztalt, jónak látta még tovább menni kívánalmaiban. (Így tesz az elégületlen nép mindig, ha engedékeny felsőbbségre talál!) Megemlíté, hogy talán még – táncolni is szabad lenne tanulnom.

– Annál semmi sem természetesebb! – volt rá az engedékeny férfiú válasza. – A tánc együtt jár a zenével; már a görögök idejében a tibicenek kísérték a choreákat.[45] A klasszikusok sokat emlegetik a táncot. A rómaiaknál a kultuszhoz[46] tartozott az, sőt az írás szerint maga Szent Dávid is táncolt. Mai világban pedig éppen nélkülözhetetlen a tánc, kivált fiatalembernek. Ártatlan egy mulatság! Egy neme a testgyakorlatnak. A test ügyességére okvetlenül megkívántatik, hogy az ifjú lépni, járni, helyesen megállni, köszönni, bókolni és táncolni tudjon; ne árulja el mindjárt megjelenésével, hogy valami pedáns[47] tanodából került elő. Óh, én e tekintetben hallgatok a kor kívánalmaira. Az én gyermekeim mind tanulnak táncolni, s minthogy már őhozzájuk úgyis jár a táncmester, ifjú barátomnak, együtt a többiekkel, nem fog az többe kerülni öt váltó forintnál.

Nagyanyám rendkívül meg volt elégedve az alkuval. Szinte olcsónak találta a tanítást.

– Óh, az asszociáció elve szerint minden igen olcsóba kerül. Valódi szellemi menázs![48] Sokan keveset összeadnak, s mégis mindent megtanulnak. Ha kívánja kegyed, hogy ifjú barátom rajzolni is tanuljon, az meg éppen nem kerül többe négy forintnál, minden váltóban. Hetenkint négy óra, együtt a többiekkel. Sőt ha nem találja kegyed fölöslegesnek, hogy ifjú barátom a művelt európai nyelvek előkelőbbjeivel megismerkedjék, egy angol és francia mester fáradsága, együtt a többiekkel, nem kerülend többe, hetenkint három órára, három forintnál. S ha néhány órai időköze marad ifjú barátomnak, azt betölteni ajánlhatom a gimnasztikát, a nemes tornászatot, mely a test kifejlődését a lélek gyarapodása mellett üdvösen mozdítja elő; s ez éppen nem kerül semmibe. Csupán a beíratási díj tesz tíz forintot.

Kedves nagyanyám el volt ragadtatva ennyi gondoskodástól; mindent helybehagyott, és előre fizetett, ámbár a tornászatot örömest elengedte volna; kérdezte is nagyon, hogy nem jár-e az valami nyaktöréssel. Pártfogóm megnyugtatta felőle, hogy ott sohasem történhetik baj; sőt még eszmerokonságnál fogva az úszás megtanulását is indítványba hozta; mely pontnál azonban már határozott ellenállásra talált nagyanyámnál, ki semmiképpen meg nem engedte, hogy okos, tanult emberhez illő legyen nagyobb vízbe belemenni, mint amekkorának a két partját a két kezével megfoghatja, s a fenekét ugyanakkor a lábával eléri. Ezt tehát el kellett engedni.

Nehogy azonban valaki arra a félelmes gondolatra jöjjön az előadottakból, hogy én majd a történet folyamában mentül többet fogok dicsekedni azzal, hogy a hegedűben milyen Paganini, a nyelvtudásban milyen Mezzofanti, a festészetben milyen Buonarotti, a táncban milyen Vestris[49] s a vívásban milyen Toldi Miklós lettem időjártával, – sietek elmondani, hogy bizony most sem értek én mindezekhez semmit; csak a híre van, hogy tanítottak rá.

Mikor privátára mentem – együtt a többiekkel –, akkor a tanár nem volt otthon; mi aztán egy óra hosszat birkóztunk. Mikor a táncleckére mentem, együtt a többiekkel –, akkor a táncmester maradt el; – azután megint birkóztunk.

A francia lecke alatt szintén birkóztunk, a rajzlecke és hegedűlecke alatt pedig éppen azt tettük, amit a többiek alatt; úgyhogy a tornászati leckére már egy csepp birkózási kedvünk sem maradt.

Éppen csak úszni tanultam meg, titokban, minthogy meg volt tiltva, ezt pedig ingyen; – ha csak bűndíjnak nem számítom azt a megivott víztömeget, amit egyszer elnyeltem, midőn majd belefulladtam a Dunába. Sohasem merte ezt senki tudatni otthon a családunkkal. Loránd húzott ki, de ő sem dicsekedett vele soha.

Mikor e nagyon kedves és előzékeny férfiú lakását elhagytuk, ki nagyanyámat, velem együtt, egészen elbájolta nyájas, szeretetreméltó modorával, bátyám, Loránd azt mondá:

– Azt a másik tanárt kezdem ez órától fogva nagyra becsülni az egy derék, egyenes lelkű ember.

Én nem értettem, hogy hova céloz vele, azaz hogy nem akartam elérteni. Talán az „én” tanáromat akarja ócsárolni vele?

Az én etikám[50] szerint pedig az egészen természetes jogszempont volt, hogy minden diák tartozik bámulni és szeretni azt a tanárt, aki az ő osztályát igazgatja, s ha egyik osztály a másikkal csendes háborút visel, az nem történhetik más indokokból, mint hogy a másik osztálynak a tanára ennek az egyiknek ellensége. Az én uralkodóm ellensége a te uralkodódnak, azért az én katonám ellensége az ő katonájának.

Kezdtem Lorándot ilyen ellenséges katonának tekinteni.

Szerencsénkre a következő órák története kiverte mindezt a fejemből.

2. A serdülő ifjú világlátása

A tengerszemű hölgy Jókai egyik önéletrajzi regénye. A részlet előzménye: a tengerszemű hölgy, Erzsike, Jókai ifjúkori szerelme, gazdag komáromi család sarja szeretné, ha Jókai felfigyelne rá. Románcuk az előkelő polgárok gyermekeinek tánciskolájában kezdődik.

Erzsike özvegy édesanyja az első irodalmi sikereket elérő Jókait, Petőfi barátját jó partinak véli, és megkéri, hogy fesse meg leánya arcképét. Jókai megígéri, és megegyeznek, melyik nap kezdi a munkát. A gazdag és előkelő komáromi társaság azt hiszi, hogy az arcképfestés nyilvános produkció lesz.

A tengerszemű hölgy Erzsikéje szép, szereti is az ifjú Jókait, de a romantikus szerelmet még nála is jobban, ebbe a romantikus érzésbe pedig „nem fér bele” egy anyai szeretettől ihletett földig érő, nevetséges télikabát, amit Jókai visel. A kinevetett ifjú pedig elindul a kevéssé romantikus ügyvédi tanulmányok, Pest-Buda, Laborfalvi Róza – és a világhír felé.

A tengerszemű hölgy

Részletek a II. fejezetből

És én valóban nagy hálával tartozom monsieur Galifardnak.[51] Neki köszönhetem a legelső kitüntetést, mely az életben ért. Ez volt azon örökké feledhetetlen eset, amidőn pályatársaim, a kecskeméti jogakadémia reményteljes tagjai, az általuk rendezett jogászbálra engemet választottak meg egyhangúlag „előtáncosnak”.

Ma is büszke vagyok ez elismerésre, hát még akkor! Nyomban következett rá egy másik megtiszteltetés; ugyanazon évben a Magyar Tudományos Akadémia, a Teleki-pályázaton versenyzett szomorújátékomat dicsérettel említé fel, sőt két bíráló: Vörösmarty és Bajza a pályadíjra tartá érdemesnek. A darab címe volt: A zsidó fiú. – Nem valami gyufát áruló suhanc, hanem Fortunatus Imre, II. Lajos király alatt magyar pénzügyminiszter, akit az ország rendei máglyára ítéltek.

Eszerint, midőn háromévi távollét után szülővárosomba visszakerültem, már bizonyos „renomé”[52] járt előttem.

Hogy minek tértem vissza, annak is helyes oka volt. Az én időmben is négy évből állt a jogászati kurzus.[53] A harmadik év volt a „patvaria”,[54] a negyedik a „jurateria”.[55] A patvariát rendes ember a saját megyéjében töltötte, a jurateriát Budapesten. Még egy eldicsekedni valóm van. Üres óráimban arcképeket festettem. Olajminiatűröket. Az ószőnyi tiszttartót, anélkül hogy előttem ült volna, úgy eltaláltam, hogy mindenki ráismert; de még annál is nagyobb szenzációt gerjesztett a főfiskálisnénak[56] az arcképe, akit a legszebb asszonynak tartottak a városban.

És mégis az történt, hogy mikor a következő farsangon a főispán bált adott a megyeházán (még akkor olyan főispánok voltak), hát abba nem engem szólítottak föl „előtáncosnak”.

Háládatlan haza! És aztán ki volt, aki miatt engem ez a keserű mellőztetés ért? Egy stuccer,[57] egy arszlán,[58] nem a városunkból való; valami Bagotay Muki. Csak annyit tudott felőle a világ, hogy Párizsban is kinn járt, s igen „jó parti”. Bosszúból elhatároztam, hogy nem fogok táncolni a főispáni bálon; bár a meghívót én is megkaptam.

Nevelte az elbúsulásomat az a körülmény is, hogy az előtáncosnak hivatalosan designált[59] táncosnőjéül éppen Erzsikét nevezte meg a közhír.

No, de utol is érte őket a Nemezis!

Erzsike azon a bálon à l’anglaise[60] frizurát viselt, ami határozottan nem illett az arcához. Előre örültem annak a balesetnek, amikor ezekkel a szerteszét repkedő fürtökkel egyik-másik táncosnak a frakkgombjába bele fog akadni.

A Bagotay Muki felől pedig, amint legelőször megláttuk, mind nekem, mind az ifjú barátaimnak az az általános véleményünk támadt, hogy ilyen szépnek lenni már valóságos impertinencia.[61] Ilyen tökéletes férfialakot csak egy regényírónak van joga megteremteni; de a valóságban az nem létezhetik. Én azzal vigasztaltam magamat, hogy az ilyen szép fej ostoba. Még akkor nem tudtam, hogy az ostobaság éppen a haut gout.[62]

– Az arany pengése rekedt hang.

Még akkor nagyon tapasztalatlan ifjonc voltam. Az arcomon még semmi szőr nem volt, dohányozni nem tudtam, bort nem ittam volna egy világért, s asszonyt még csak a szemeimmel láttam.

No, de utolérte őket a Nemezis!

A táncrend valcerrel kezdődött. – Ha engem decretáltak[63] volna előtáncosnak, hát a „körmagyarral” kezdtem volna. Hja, a körmagyar! Az a valami! Azt nem elég eljárni, ahhoz lelkesülés kell; – vagy nyolc pár járhatja, vagy tizenhat. S mind a harminckettőnek össze kell tanulva lenni színpadi pontossággal. Az nem olyan könnyű feladat. Hanem hát Bagotay Muki a valcert protezsálja. (A „pecsovics”!)[64]

No, de van Nemezis!

Hát, az történt, hogy rendes bevett szokás szerint a zenekar minden tánc előtt a következő számból tíz-tizenkét taktust eljátszik, s aztán öt percig abbahagyja. Ez arra való, hogy a közönség tudja meg, mi következik: polka, quadrille vagy valcer.[65]

Ezt a Bagotay Muki nem tudta (ugyan mit tud hát?), s amint a jelző zene megszólalt, ölre kapta a táncosnőjét, s elindult vele keringeni, amíg egyszer aztán a zene abbamaradt, s ők ott találták magukat a terem túlsó végén, a szárazon; elfogyott a lábuk alól a nóta. Aztán úgy kellett nekik szégyenszemre visszagázolni, ahonnan elindultak, a bálanya tribünjéig. Erzsike úgy pörölt, Muki úgy szabadkozott; aki látta őket, azt hihette, hogy félesztendős házasok.

Úgy kell nekik!

Nem is néztem aztán, hogy táncolnak; leültem egy szögletbe s a meghívójegyemnek a hátlapjára karikatúrákat rajzoltam. Majd bementem a büfébe mandulatejet inni, magam körül gyűjtöttem még három-négy életunott, blazírt[66] fiatalembert, s azokkal együtt vitatkoztam a „védegylet” célszerűsége fölött. Tessék nálunk nélkül mulatni odabenn a fényes uraságoknak. Egyszer csak a vállamra üt valaki legyezővel; de már akkor a hangjáról is ráismertem: Erzsike volt.

– Magának nem elég, hogy maga elszökik a teremből, hanem még a többi táncosokat is visszatartja. Jöjjön hamar! Damenwalzer[67] van!

A hölgykeringő privilégiuma[68] előtt kénytelen voltam kapitulálni. Az obligat tourt[69] megtéve a felhívó táncosnővel, visszavezettem Erzsikét a mamájához, megköszönve a felejthetetlen kitüntetést. Neki rögtön menni kellett, az előtáncos vezényszava hangzott: „cotillon”.[70] A párok repültek villisebességgel. A mama pedig ott marasztott. Egy üres szék volt mellette.

– Ön egészen elhanyagolja a régi ismerőseit – mondá nehéz lélegzéssel. (Kövér volt és asztmában szenvedett.) – Felénk sem jön, amióta olyan híres emberré lett.

Híres ember! Vajon ő is tudná már, hogy a szomorújátékom megdicsérte az akadémia? – Nem! Nem! A másik hírem jutott el hozzá. A piktori sikereim.

– Láttuk azt a gyönyörű arcképet, amit festett. Igazán olyan volt a Müllerné – ezelőtt tizenhat esztendővel. Miért nem festette ön le inkább a leányát? Az sokkal szebb. Ön nem szeret leányokat festeni, fél, hogy elveszti velük a játszmát, ugye?

(Az úrhölgynek különös kifejezései voltak.)

Erre már csakugyan lehetetlen volt mást mondanom, mint hogy igenis nem félek, s ha megengedi, nagy örömömet fogom benne találni, ha Erzsi kisasszonyt lefesthetem.

Kegyes volt beleegyezését adni hozzá.

Csak azt kellett megállapítani, hogy mikor. – Rögtön nem lehet, mert bál utáni napokon a hölgyek rosszul néznek ki; azután megint új táncestélyre készülnek, el vannak foglalva; – vasárnap templomba kell menni. Végre kikalkuláltunk egy tehermentes napot, amelyen Erzsike nekem ülni fog.

Még az a kérdés is megvitatás alá került, hogy vajon elefántcsontlapra fessem-e az arcképet akvarellben,[71] vagy vászonra olajban. „Az elefántcsont azért jobb – ajánlám –, hogy az ember letörölheti róla egy vizes szivaccsal az akvarell képet, amikor akarja.”

Az úrnő elérté az öngúnyt, s kegyes volt azt neutralizálni[72] ez ellentmondással.

– Tehát inkább olajban, mert mi azt akarjuk, hogy az a kép örökké megmaradjon.

Fölöttébb le voltam kötelezve.

Ezalatt vége lett a cotillonnak; Erzsike visszatért a mamájához; a társalgónő is helyére került: őrá várt az általam bitorlott szék; én azt jogos tulajdonosnőjének átengedve, búcsúzni akartam; de az úrnő még feladatának tartotta engemet bemutatni a mai nap uralkodó planétájának, Bagotay Mukinak, ki táncosnőjét hazakezelte. S egyúttal művészi minőségem megismertetése után közhírré tette, hogy e napokban le fogom arcképezni a leányát, mégpedig olajfestékkel; amire Bagotay Muki rögtön kész volt a bókjával.

– Ha én festeném le nagysádat, én a szívem vérével festeném.

Amire Erzsike azt felelé nevetve:

– Akkor én csupa veres lennék.

– Kérem! Nekem kék vérem van!

Oh, hogy szerettem volna a penicilusomat[73] az oldalába bökni; hadd lám, indigó jön-e hát ki belőle. (Az anyja bárónő volt; attól volt olyan kékhetnémje.)

[…]

A kitűzött nap délutánján megjelentem Erzsikéék házánál. A festékesládámat és a vásznat előre elküldtem a cselédünktől. Nem találtam semmi szolgálattevő lelket, se a corridoron,[74] se az előszobában. Kénytelen voltam ott állni és várni, míg valaki előkerül, aki bejelentsen. Ezalatt azonban óvhatlanul meg kellett hallanom, amit a közvetlen szomszéd szobában beszélnek.

– „Maga semmirekellő gazember! – Gyalázatos, szemtelen!”

Az úrnő hangját ismertem fel.

Arra egy protestáló rikácsolás felelt.

– „Hol van egy bot.” – kiáltá az asszonyság.

S ugyanazon rikácsoló hang válaszolt:

– „Madame, vous êtes une friponne!”[75]

Szép conversatio.[76] – Ugyan rosszkor jöttem ide.

Ezenben kinyílt az ajtó, s kijött rajta az inas, az egyik kezével a másikat tapogatva. Fájt neki.

Én hüledezve kérdezém. – Önt ütötték meg?

Amire az bosszúsan felelt: – Engem megharaptak.

Hogy az inast megharapták!

– Tessék hát besétálni a tens úrnak. Várják.

Amint aztán beléptem, egyszerre világos lett előttem a rejtélyes állapot. Akinek a nagyságos asszony azokat a becsületbe vágó megszólításokat osztogatja, s aki oly becsmérlő válaszokat felesel vissza – egy szürke papagáj, aki éppen most harapta meg az inasnak a kezefejét, s e kihágásért megfenyítésben részesül. Az egész társaság lázas emócióban[77] volt tartva. Nagy frekvencia[78] volt jelen: hölgyek és urak; az utóbbiak között egyszerre szemet szúrt nálam Bagotay Muki. De főszemély volt a papagáj. Ez a szürke libériás, veres farkú, nagy orrú szörnyeteg ott állt a kávésasztal közepén, fenyegető pozícióban. Valahogy kinyitotta a rézkalitkája ajtaját, s egyszerre csak ott termett a kávézó társaság közepett, a terített asztalon.

– „Jaj, csak a fejemre ne repüljön!” – sikongatott egy éltes asszonyság, az oldal-hajcsigáit takarva a két kezével. Senki sem mert támadólag föllépni. Az inast, ki el akarta a szökevényt fogni, már harcképtelenné tette a szárnyas lázadó. A szobaleány azt nyilvánítá, hogy hozzá nem nyúl, ha azt a házat nekiadják is. A háziasszony egy kurta spanyolnáddal ütögetett feléje, becsületsértő címeket osztogatva; de a harcias kegyenc mindig elkapta a spanyolnád végét erős csőrével s alig adta vissza; ellenben a szidalmakat visszaadta kamatostól.

Mikor énvelem is megszaporodott a társaság, alig vettek észre. Az úrnő arra a szavamra, hogy „csókolom a kezét nagysám”, azt mondta, hogy „infamer Halunk.”[79] De hozzá tette: „no, nem magának mondtam”.

– „Selber áner!”[80] – kiáltotta vissza a hős madár.

– No, ritmuscsináló uram, erre találjon kádenciát![81] – aposztrofált,[82] egyenesen engemet értve, Bagotay Muki.

Még ritmuscsináló!

– Oda ne menjen! – kiáltott Erzsike – mert a maga kezét is megharapja, aztán majd nem tud festeni.

Az kellett még, hogy ijesztgessenek. Azért is odamentem a madárhoz. Hátha maga lett volna az orosz kétfejű sas! Divinatio[83] volt talán, hogy eltaláltam, mit kell az ilyen embernyelvű állatnak mondani.

– „Add ide a fejedet!”

S erre a szóra a félelmetes lidérc egyszerre lehajtotta a fejét, úgy, hogy a görbe orrára támaszkodott: én aztán a mutatóujjammal megvakargattam a fejét, ami annyira tetszett neki, hogy a szárnyaival repesett.

Akkor aztán ezt a második mondást kockáztattam:

– „Add ide a lábadat!”

És akkor, közbámulatra, felemelé a kajdács azt a furcsa háromujjú lábát s a mutatóujjam körül fonta a karmait, azután a másik lábával is átfogta az ujjamat s engedte magát az asztalról felemeltetni. – Még ez nem volt elég. Amint a kezemen tartottam, mint a lovagkori vadászok a sólymot, az orrát a kezem fejére nyugtatva, elkezdett csókokat osztani. De úgy végigcsinálta az a csókolásnak mindenféle változatait, hogy az valóságos botrány volt. A hölgyek nevettek. Kitől tanulhatta?

– Még a boldogult férjem életében jutottam hozzá – magyarázá a háziasszony.

Végre a meghódított szfinx bizalmasan közlé velem, hogy őt kinek hívják:

– „Kokócska! Kedves Kokócska!”

Én aztán az ujjamra szedett Kokócskát hazavittem a kalickájába, s rátettem a függő karikájára, melyet ő el is fogadott, az orrával lépvén előre. Valóságos háromlábú állat. S onnan egy mély bókot csinálva felém, naiv hangnyomattal hallatá ez üdvözlést: „alászolgája!”

– No, ez valóságos csuda! – hálálkodék a nagyságos mama; – önnek igazán állatszelídítőnek kellene lenni.

– Az leszek.

– Hogyan? Miféle állatokat akar szelídíteni?

– Embereket.

Ezt nem értette senki.

– No, poéta uram, ez a ballada sikerült! – tréfálkozék Bagotay Muki. – Majd meglássuk, a piktúra[84] is úgy fog-e szuperálni.[85]

– Hogyan akarja ön azt meglátni?

– Hát így, ni. – S azzal felcsíptette a szemüvegét az orrára.

– Csalatkozik, ha azt hiszi. Mikor én arcképet festek, akkor nem szabad senkinek a szobában lenni, csak nekünk kettőnknek.

Az egész társaság el volt ámulva. Mindenki azt hitte, hogy itt most nyilvános produkció lesz; azért csődültek össze, hogy meglássák, hogyan, mi módon lesz az embernek szeme, szája, füle. Egy nagy kerek asztal volt a számomra elkészítve, hogy jó sokan körülkönyökölhessék, s aztán dirigálhassanak,[86] hogy ezt a szemet egy kicsit feljebb, azt a huncutkát alább! Ide egy kis pirosat még! Amoda több fehéret!

Én azonban categorice[87] kinyilatkoztattam, hogy sokaság előtt nem festek; ez a festői regula.[88] Mikor arcképeznek, nincs másnak helye az atelierben,[89] mint a festőnek és a modellnek. Ezt Barabás[90] is így csinálja.

Imponált a magamtartása a társaságnak. Csak szép dolog az, mikor az ember tud valamit! Bele kellett nyugodniuk, hogy Erzsike énvelem egyedül üljön egy mellékszobácskában, amelynek csak egy ablaka van. Még annak az ablaknak az alsó részét is el kellett takarni spanyolfallal, a világhatás végett. És senkinek, amíg az ülés tart, bennünket háborgatni nem szabad.

[…]

A tengerszemű hölgy

Részlet a IV. fejezetből

Én csakugyan azt képzeltem, hogy szeretek és szeretve vagyok. Mindenkor szívesen látott vendég voltam a nagyúri háznál s jour fixeik[91] rendes látogatója lettem. Ilyen alkalmaknál Erzsikét egy újabb oldaláról is megismertem. Ő művésznő is volt. Hegedülni tudott. Hogy igazán művészileg játszott-e, azt ma sem tudnám megmondani, mert a zenéhez nem értek s nem tudom, mi különbség van Rác Pali[92] és Sarasate[93] között; hanem annyi bizonyos, hogy mindazokat a pózokat és mesterfogásokat meg tudta csinálni, amelyeket később hírhedett hegedűművészektől bámultam; arpeggiókat[94] és pizzicatókat,[95] mint Ole Bull[96], fuga di diavolókat,[97] mint Reményi,[98] pianissimókat, mint Sarasate; tudta a hegedűt ríkatni gyöngéden, mint Milanollo[99] és Terezina Tua[100] kisasszonyok s szilajon korbácsolni a nyirettyűvel, mint Korinszka Olga orosz hercegnő; vagy éppen fülbe muzsikálni, akár egy cigányprímás. Mikor játszott, olyan ördögien szép volt: minden tagja mozgásba jött; a vállai verték a ritmust, a keble hullámzott, a dereka hajladozott, hátra és oldalra dőlt, a csípői ringatództak, a szája ingerkedőn nevetett, a szemei szikráztak; a nyirettyűjével majd szelíden cirógatta a hegedűt, majd kegyetlenül csapkodott a húrokra, s mikor vége volt a játéknak, olyan mozdulattal állt meg, mint egy diadalmas torreadrix.[101] – Ilyenkor természetesen mindenki el volt általa ragadtatva. Hát én hogyne?

Egy napon levelet kaptam Petőfitől, melyben tudatja velem, hogy a legközelebbi vasárnap meg fog látogatni.

Én természetesen rögtön beszaladtam az egész várost s minden ismerősömnek megmutogattam a kapott levelet.

Nagy esemény volt az a mi kis városunkban.

Petőfinek már akkor országszerte nagy volt a népszerűsége. Látogatása rendkívüli kitüntetés volt egész városunkra nézve. Ki is jött vasárnap délután a szigetre (akkor ott volt a gőzös kiszállója) a fél város népe. Erzsikéék is ott voltak. A bencések, meg a kálvinista és lutheránus pap által minden bevett vallásfelekezet képviselve vala. A városkapitány, két darab zöld libériás hajdúval személyesíté a magistratust,[102] s a vármegye részéről ott volt Bagotay Muki (valami tiszteletbeli hivatalt viselt), aki azt állítá, hogy nagyon jó ismerős Petőfivel – a Pilvaxból. Készültek üdvözlő szónoklatokat tartani s virágcsokrok voltak szép kezek által átnyújtandók az érkezőnek.

Petőfi azonban, amint a gőzhajó hídján át kiszállt a partra, nem törődött a tisztelgő csoporttal, keresztültörte magát rajta, ott hagyva szép asszonyokat bokrétástól, nagy urakat szónoklatostól, s odarohant hozzám, kurta carbonári[103] köpönyegben; nyakamba ugrott, kiverte a kalapot a fejemből: „Marci! Te cudar Marci!” (sohasem hítt az igazi nevemen), s azzal a félköpönyegével betakarva, vitt magával ragadva a város felé, mintha ő tudná itt legjobban az utat. A város főutcáinak az ablakai virágokkal és szép hölgyekkel voltak Petőfi tiszteletére feldíszítve; amint ő azt észrevette, félrecsapott egy mellékutcába s úgy kerültünk el a mi házunkig, olyan utakon, amiken ember nem került elénk.

Az én kedves jó anyám igen szívesen fogadta az én kedves vendégemet. Nem azért, mert ő olyan híres nagy költő, hanem azért, mert énnekem jó barátom. Még azon időkből ismerte őt, amikor Pápán együtt tanultunk, amikor még Petrovicsnak hítták. Annálfogva most is „Petrekovics”-nak szólította, még egy szótaggal megtoldva a nevét.

Petőfit pedig semmivel sem lehetett olyan nagyon dühbe hozni, mintha valaki az elhagyott családi nevére emlékeztette. De az anyámtól még ezt is jó néven vette. Nem kívánta a helyreigazítást.

– „Csak hadd maradjak én a kegyed házánál mindvégig Petrekovics!” – s kezet csókolt az anyámnak. Ez sem volt szokása. Csak a saját anyjának tette meg.

Persze, hogy az volt aztán az első kérdés, hogy mi a kedvenc étele. Az anyám maga látott a konyhához. Másnap az ebédre összegyűlt az egész családunk, a Károly bátyám, az Eszter néném s a sógorom, Vály Ferenc tanár.

Alig keltünk fel az asztaltól, midőn megjelenik az Erzsike nagyságos mamájának az ezüst libériás inasa; aranyszegélyes levélkét adva át Petőfinek, melyben őnagysága tisztelettel meghívja őt a mai estélyére. Ez az ő tiszteletére volt rendezve. A város minden szépségei és notabilitásai[104] együtt leendenek. Természetesen én is kaptam hasonló meghívót, de még napok előtt.

Erre Petőfi így válaszolt a küldöncnek (szavai fel vannak jegyezve családi krónikánkban):

„Mondja meg ön a nagyságos asszonyának, hogy vigasztalhatatlan vagyok, hogy ma nem mehetek el az ő estélyére; de én ezúttal az én lelkem Marcimnak a látogatására jöttem és máshoz senkihez nem megyek.”

A hüledező inas alig tudta megérteni e rettenetes választ.

De annál jobban megértette az anyám, azt mondta: „derék fiú!”

De nem mondtam ám én! Megvallom igazán, hogy abban a korban akármilyen jó barátnál s akármilyen nagy férfiúnál többre becsültem egy szép leányt.

Megkísérlém az én jó barátomat felvilágosítani a helyzetről.

– Te! Ott van az a szép leány, akiről én teneked írtam.

– Hát annak a szép leánynak add oda magadat, de engemet ne adj ráadásul!

– Ha hallanád, milyen pompásan tud hegedülni!

– Hegedülni! Dejsz, akkor magadat se add oda neki. Tudod, hogy három dolgot gyűlölök a világon: a tejfeles tormát, a kritikust, aztán meg a muzsikát.

(Sohasem volt rábírható, hogy egy operát meghallgasson.)

– Hiszen Várady Tóni is hegedül.

(Ez a fiatal ügyvéd volt Petőfinek a szobatársa.)

– Hegedül ám; de annak hasznát veszem.

– Hogyan?

– Hát a szomszédunkban lakik valami lump kártyás, aki minden éjjel két-három órakor kerül haza, s akkor elkezd dalolni; én aztán fellovalom a Tónit: „Kelj fel, hegedüld meg azt az embert!” Akkor aztán elkezd hegedülni, borzasztóképpen való módon, tíz perc múlva a szomszéd térden csúszva könyörög kegyelemért, hogy inkább ő is elhallgat. Egyébiránt mától fogva nem lakom már együtt a „Tonelé”-vel.

– Összevesztetek?

– Sőt nagyon is jó barátok lettünk. Majd elmondom később; most beszéljünk komoly dolgokról. Mit dolgoztál azóta, hogy nem láttalak?

Megmutattam neki a „Hétköznapok” kéziratát. Készen volt már.

– Miért címezted „Hétköznapok”-nak?

– Azért, hogy senki se várjon belőle valami rendkívüli dolgot.

Belenézett. Csak a fejezeteket olvasta el.

– No, az eredeti gondolat volt tőled, hogy a fejezetekhez népdalokból válogattál mottókat. Ezt hát viszem magammal Pestre, kiadatni.

– Engem senki sem ismer.

– Dehogynem. Bajza, Vörösmarty kérdezősködnek utánad. A mutatványod nagyon tetszett. Vahot Imréből kiszorítottam érte tizenkét forintot. Frankenburg bőkezűbb volt; ő a „Nepean sziget”-edért küld tőlem tizenöt forintot.

S azzal Petőfi leszámlált az asztalra huszonhét ezüst forintokat. Ez volt az első honoráriumom.[105] Rothschildnak[106] éreztem magamat!

– A regényedet meg majd kiadatjuk Hartlebennel. – Jól vagy vele?

– Én nem ismerem a németet; hanem Nagy Ignác regényeinek ő a kiadója, s Nagy Ignác ajánlani fogja neki.

– Megteszi azt Nagy Ignác?

– Hogyne! Ha én viszem oda hozzá a munkádat! Hiszen nekem nagy ellenségem; hanem becsületes ember.

Ez is jellemzi azt a kort; hogy egy vén író protezsáljon[107] egy fiatal pályatörőt azért, mert az jó barátja az ő haragosának.

Azzal bedugta az útitáskájába a kéziratomat; de nem zárta le kulccsal a zárát.

– Hát még mit írtál?

Én még egy csomagot húztam elő.

– Egy színművet. „Két gyám” a címe.

– Mit akarsz vele?

– Pályázni akarok az akadémiai jutalomra.

– Azt nem teszed. Azt én nem engedem. Egyszer pályáztál, akkor nem adták neked a jutalmat; pedig a két akadémikus melletted volt; többet oda nem mégy! A darabot add a színháznak.

Meg kellett magamat adnom.

– Majd elviszem a darabodat Szigligetihez. Az egyszerre fel fogja benned ismerni a veszedelmes vetélytársát – s éppen ezért elő fogja adatni a színművedet. Az is olyan ember!

Egészen rábíztam a sorsomat.

– Aztán csak iparkodjál minél hamarább feljutni Pestre; ne korhelykedjél olyan sokat itt falun.

– Mihelyt a patvariának vége lesz, sietek hozzátok.

– Most aztán készülj velem jönni. Holnap viszlek Esztergomba.

Nagyot bámultam.

– Esztergomba? Mit keresünk mi ottan?

– Nem keresünk, de rablunk! Várady Tóninak a menyasszonyát raboljuk el. Ezért nem lakom már vele együtt.

De már ebbe az én családom tagjai is beleszóltak.

Petőfi aztán nagy nyugodtan elbeszélte, hogy közös jóbarátunk, az ügyvéd, egy esztergomi földbirtokos kisasszonyát akarja nőül venni. A leány szülői katolikusok, a vőlegény református; nem akarják hozzáadni. A fiatalok pedig szeretik egymást. Így nincs más mód, mint elrabolni a menyasszonyt.

Ez már tiszta munka! Nekem nem lehetett kifogást tennem. Ha az ember költő és protestáns, ilyen helyzetben kötelessége a leányrablás. Éppen azon években folyt nagy országos parlamenti harc a „vegyes házasságok” kérdése fölött. „Hic Welf! Hic Ghibellin!”[108] Itt állást kellett foglalni!

S én másnap Petőfivel csakugyan nekiindultam leányt rabolni egy harmadik jóbarát számára. A merénylet várakozáson felül jól sikerült; nem volt szükség sötét éjszakára és kötéllajtorjára; elég volt Petőfinek a megjelenése velem együtt a menyasszonyi háznál; a szülők engedtek, s a pap összeeskette az egymást szeretőket. De azért mi örökké nagyra voltunk a leányrablási kalandunkkal.

Ez, úgy látszik, mintha veszedelmes precedens[109] lett volna. A példa tanít!

Hanem én azzal a csendes bűntudattal tértem vissza, hogy bezzeg elrontottam az Erzsike nagyságos mamájának a soirée-ját.[110] Sejtettem, hogy ott most énrám erősen apprehendálnak.[111] Mivel hozzam ezt most helyre? Ide kell a fantázia!

Megtaláltam a módját.

Nagy furfanggal lett az kifundálva.

Székesvárosunk nemcsak megyei központ, de erődített várhely. Annálfogva utcánkon gyakran lehetett találkozni járművekkel, melyek álltak egy kétkerekű curriculumból,[112] ami dunavizes lajttal, prófunttal,[113] lisztes zsákokkal volt megrakva, s melynek a rúdja mellé két emberi lény volt befogva, akik szürke darócöltözetet s a lábaikon húszfontos láncokat viseltek. Ezeket magyarul raboknak hítták. Messziről hallatszott már a csörömpölésük. Ugyanezeknek bizonyos napokon, a rájuk ítélt botbüntetés kiszenvedése alatt, az egész városon végighangzott a jajgatásuk. Lánccsörömpölés, jajgatás, valóságos specialitása volt a városunknak. Hát még azoknak a kiéhezett arcoknak a látása! Gyermekkorom óta rontotta az álmaimat ez a rabélet.

Megindítottam egy mozgalmat városunk lelkesült hölgyei és ifjai között a szegény rabok segélyezésére.

Ha sikerült volna a vállalat, bizonyára nem dicsekedném vele, de mert én rontottam el, hát bevallom.

Mikor már többen meg voltak nyerve ez eszme valósításának, akkor az én indítványom folytán, megállapodánk abban, hogy az Erzsike mamáját kérjük fel a filantróp[114] egylet elnökéül. Deputáció[115] menesztetett hozzá s annak, természetesen, én voltam a szónoka.

A siker elmaradhatatlan volt. A megtiszteltetés kiegyenlíté a minapi megbántást, s én ismét visszakerültem a kegybe.

Első feladat volt mindenesetre, a jótékony cél számára rendelkezési alapot teremteni. Erre a legegyszerűbb mód a műkedvelői előadás. Annak is én voltam a rendezője. A program nagy fáradsággal meg lett állapítva. Nyitány: Beatrice di Tendá-ból. „Mi a jelszó? Kín, halál, vész, a hazát elárulókra.” Előadja a kollégium énekkara. Azután kettős fuvolajáték Lammermoori Luciából, furulyázzák a helybeli regens chori[116] és egy fiatal ügyvéd. Következik az én humoristicus felolvasásom: „Sonkolyi Gergely”, majd bűvészeti mutatványok, előadva Bagotay Muki által; végül a pièce de resistance.[117] Erzsike hegedűjátéka.

Nagy munka volt ezt összehozni! Mindennap próbát tartottunk Erzsikééknél. Iszonyúan el voltam foglalva. Joggyakornok lettem volna, de nem tudom, hogy látott-e engem a törvénykönyv, mert én ugyan nem láttam őtet.

Végre ki lehetett tűzni a hangverseny határnapját. Ezalatt közeledett az az idő, amikor az én patvaristaságom[118] véget ér s át kell lépnem a jurateriába. Károly bátyám írt egy ismerős ügyvéd barátjának Pestre, akinek nagy praxisa[119] volt, hogy fogadjon fel jurátusnak.

S minthogy a tél is közeledett s énnekem olyan messze, idegen világba kellett utaznom, az én áldott jó anyám gondoskodott az ellátásomról. – Mesemondásnak fogják azt már venni mai napság, de elmondom, hogy ami fehérneműt én viseltem jurátus koromban, azt az én anyám saját keze fonta. Azt hiszem, hogy ez az anyakéz fonta ing volt rajtam a bűvös szövet, melyről a sorsnak annyi csapása visszapattant.

Takács és szabó a kisebbik házunkban lakott, nem szorultunk idegenre. Jó téli kabátot is az anyám rendelt számomra. Igazán derék kabát volt. Egész sarkig betakart. Valóságos Mencsikoff-kabát.[120] Negyven évvel később egészen fess gavallér lettem volna benne. Csakhogy abban a korszakban hasonló szabású kabátot senki sem viselt, a benedictinusok gvárdiánján[121] kívül.

Mikor én ebben a korán született Mencsikoffban megjelentem az Erzsikéék műkedvelői próbáján, minden ember körülfogott s iróniás magasztalással kérdezte ki-ki, hogy hol csináltattam azt. Lehet-e még ennek párját kapni? Az Erzsike azt mondta, hogy ebben ketten is elférnénk. – Én nem bánom.

Aztán mikor eltávoztam (hazahívattak, levelem érkezett Pestről), alig tettem be magam után az ajtót, hallhattam a kitörő jókedvet odabenn. Mikor pedig az utcára kikerültem s visszanéztem az elhagyott házra, hát minden ablak tele volt négyesében nevető arcokkal, azok között láttam az Erzsike arcát is.

– De jó kedvük van ma – gondolám magamban!

Hazasietve ott találtam a pesti ügyvéd levelét, melyben hivatalos rövidséggel tudósítanak, hogy egy jurátusi hely megürült az irodában, melyet azonnal elfoglalhatok. Ha azonban három nap alatt be nem állok, akkor az üres helyet mással fogják betölteni.

No ez szép kis vásárfia! A műkedvelői előadás jövő vasárnapra van kitűzve, s ma még csak kedd van. Ha pénteken ott nem vagyok, más ül a helyembe.

De mi lesz akkor a hangversenyből? Hát az Erzsikét hogy hagyjam el ilyen – hűtlenül?

No, meg a szegény rabok!

Talán enged magával alkudni az a pesti fiskális. Ád még egy pár napi haladékot?

Leültem választ írni hozzá.

„Tekintetes ügyvéd úr!

Nagybecsű értesítése folytán kötelességemnek tartom sietve válaszolni…”

Az ám, de mit?

Valamit kellene hazudni? Nem, nem hazugság az, csak fantázia. Valamit ki kellene találni a fantáziának. Rögtöni betegség? Ezzel nem jó tréfálni. Befejezetlen peres munka, amivel a régi principálisomnak[122] tartozom? – Ezt nem hiszi el egy pesti fiskális. – Mi ürügyet találjak ki az időlopásra?

Amint így rágom a toll szárát, bejön az anyám a szobámba s azt kérdi tőlem, „hol voltál, édes fiam?”

Én megmondtam: az Erzsikééknél. Arra ő így szólt:

– Ugyan, édes fiam, mit szaladgálsz te azok után a nagy urak után? hisz azok téged csak kinevetnek.

Olyasmi futott rajtam végig, mint a hideglelés első borzongása.

Hisz én magam láttam és hallottam, hogy kinevettek és mégsem tudom –, az anyám nem látta, nem is hallotta és mégis tudja!

Nem szóltam semmit, folytattam a levelemet:

„…miszerint a holnapi napon azonnal indulok Pestre, az ön által felajánlott jurátusi helyet elfoglalni.”

Azzal megmutattam az anyámnak mind a két levelet, amire ő azzal az áldott mosolygással felelt, mely arcát oly feledhetetlenné tette.

Rögtön összepakolta a holmijaimat, kezembe adta a megtakarított pénzecskéjét, hogy a drága fővárosban ínséget ne szenvedjek.

Írni akartam Erzsikének, rögtöni eltávozásom mentségére.

– Sohase írdogálj te azoknak, majd én magam elmegyek a nagyságos asszonyhoz, s elmondom neki, hogy mi történt veled.

[…]

És mégis mozog a föld

Részlet a Hová vezettek a levelek című fejezetből

Az És mégis mozog a föld két ifjú hősét, Bíróczy Sándort és Jenőy Kálmánt azért zárják ki a debreceni kollégium főiskolájáról, mert diáktársaikkal együtt a nemzeti történelem és irodalom tiltott és elhallgattatott értékeit őrzik és gyarapítják a „Csittvári krónikában”. Életpályájuk egy ideig párhuzamosan fut, tanulmányaikat magánúton fejezik be, joggyakornoknak ugyanahhoz az ügyvédhez jelentkeznek. Az ismeretlenül beállító, szegénysorsú Bíróczy és Korcza fiskális párbeszéde egyenlő felek egyezkedése, a gorombaságok is kölcsönbe esnek, ugyanis Korcza hamar felismeri a fiatalember tehetségét. A gazdag családból való Jenőyt nagyanyja „befizeti” Korczához, aki ironikusan kivételezik vele, de Jenőy ezzel a kivételezéssel nem él, vállalja most is a sorsközösséget barátjával, nem veszi igénybe nagyanyja pénzét. Joggyakornokként ugyan mulatságos hibákat vét, de igénytelensége, szorgalma, költői őszintesége megszeretteti főnökével. A látszólagos „társadalmi ellentét” sajátos magyar megoldásra talál Jókai szelíd humorában.

[…]

Következik sánta Biróczy fátuma.[123]

Egy szép korán reggel ő is csak rátalált tekintetes Korcza fiskális[124] úr lakására; ki híres tabuláris[125] ügyvéd volt a maga idejében.

Egészen másforma dolog volt hajdanában híres fiskálisnak lenni, mint most.

Az nem dolgozott tíz segéddel, nagy bureau-ban,[126] a legnépesebb utcában – dolog volt először is ráakadni, másodszor nyitva találni az ajtaját. És végzett mindent maga. Amilyen vastag csomagok hevertek ott a legyektől láttamozott borítékokban, húsz-, negyvenéves, félszázados, egész százados jogi perek; azok mind saját kezű iratai a bennük megvénült fiskális uraknak; nincs azok közt másolat, írnoki kalligráfia,[127] kínai tintás lenyomat, vagy éppen kőnyomatú felzet;[128] igazi megfontolással írt, veres és fakó betűk, miknek a papírja is oly elszaggathatatlan.

Ócska festett szekrény, megtömve avult percsomagokkal, tintafreccsenéstől felismerhetetlen színű asztalok, bőrszékek, mik agyon vannak ülve, ezek az egész fényűzése a hírhedett fiskális irodájának. Festetlen falán egyetlen rámában levő kép egy nemesi címer, mely nemes Csollán Barnabás úr halála alkalmát örökíté; azon sincsen üveg.

Maga e dolgozószoba pedig olyan kicsiny, hogy amint Biróczy benyitja a belső ajtót, az azzal szemközt álló nagy, bolond, zöld mázas, gömbölyű kályhához merőben odaszorítja az éppen kifelé törekvő principálist, úgyhogy ebben az egérfogóban okvetlen egymás lábára kell lépniök.

Mely találkozás alkalmával aztán abban a kellemetes meglepetésben részesülnek mind a ketten, hogy mind a kettő lát maga előtt egy magánál csúnyább embert!

Mert az igaz, hogy Biróczy is elég csúnya; de Korcza úr nem engedi neki oda a pálmát.

Amelyik később jön, az a csúnyább.

Korcza úr valami hajszálnyival magasabb termetű, mint Biróczy. Az is lehet, hogy csak azért van, mert a szürke haját a homlokán magasra felviaszkolva, hegyes üstökben viseli.

A képe nemhogy ragyás volna, hanem fel van szántva és göröngyösen hagyva. A himlő kiirtotta a fél bajuszát, s csak egypár szálat hagyott meg belőle; a megmaradt fél bajusz aztán ki van pödörve; szemöldökei nincsenek, a szemei pedig vörös karikába vannak foglalva. Az orra félreáll, mintha ő volna az igazság istenasszonya, akinek viaszkból van az orra. S mintha meg volna győződve arról, hogy micsoda nagy kincset kapott ő ebben az ő személyleírásában, ugyan igyekszik is azt kibányászni – szemével, szájával válogatott fintorulatokat idomítva, mikben gúny, kötekedés, ingerkedés, csúfondároskodás, malícia,[129] szatíra,[130] hetvenkedés, bosszantás, visszatromfolás keresztezik egymást remek változatokban.

Tehát az ajtónyitásnál egymásba ütve az orraikat, áll a két díszpéldány egymással szemközt.

– Mi kell, héj? – kiált a principális éles hangon a belépőre. – Mért jössz ide, héj?

– Mert itt akarok maradni – felel rá Biróczy; bekacsázva az ajtón s betéve azt a hátával.

– Itt-e? Quo jure?[131]

– Jure patvaristico.[132]

– Mit? – kiált rá a fiskális, olyan képet fintorítva ellene, amilyennel a pávián a hozzá közeledő „pongó”-ra vicsorít. – Hisz ez a csúf pofa minden embert elijeszt, aki hozzám akar jönni.

– Mind visszajönnek azok a principális úr szépségéért – válaszolt rá Biróczy infámis[133] nyájassággal mosolyogva.

Korcza úr elnevette magát. Biróczy egy lépésnyi tért már elnyert a szobájában.

Csakhogy még addig az íróasztalig, amely a patvarista számára volt fenntartva, legalább nyolc lépés volt hátra.

– Hát aztán van-e jó testimoniumod?[134]

– Van bizony semmilyen sem. Elcsaptam magamtól a kollégiumot. Hanem van egy attestatumom[135] Csollán Bertitől, aki maga egy fakultás.[136]

Erre a szóra még egy lábnyomnyival beljebb engedte hatolni a principális. A „Csollán Berti” név galvanikus[137] hatást gyakorolt a fiskális arcán. Mind a két szájszeglete felfelé húzódott, még a fülei is hegyesebben álltak.

Mikor pedig Csollán Berti ajánlólevelét elolvasta, lábujjhegyeire emelkedett, s a homloka ráncaival húzta magát fölfelé, nagyot kiáltva.

– Tyhű! Kutya-kutyánszki! Lába-labánszki! (Mert ez volt nála a káromkodás. „Kutyánszki!” egyszerű felkiáltás. „Kutyánszki-labánszki!” megerősített kifejezés. „Kutya-kutyánszki, lába-labánszki” végre mindazon káromkodások összege, amikért hadadi gróf Wesselényi Ferenc minden közemberre 50 pénzt, minden főemberre egy forintot, minden tisztviselőre 3 forintot; ha pedig önmaga szalasztaná ki a száján, saját magára 12 forintot szabott bírságul! Hejh, minő gazdag jövedelem volna „ez mai nap” egy finánc-miniszternek![138] Minő „Befund”-okra[139] kilátás!)

– Hallgasd csak, mi van az ajánlóleveledben! – mondta Biróczynak a fiskális. „Recommendo tibi fidelem meum, Alexandrum Biróczy[140] (az hát te vagy), capitis bisonis (amerikai bölényfejűt – Itt Biróczy fejére tette a kezét), asotum trimodium (három akót befogadó bendőt! – Itt megtapintá a gyomrát). Reverendissimi Gringenőrii asseclam diligentissimum.” (A kártya feltalálójának leghívebb követőjét – itt megfogta a kezét, s az ujja hegyeit vizsgálta. A ravasz kártyások le szokták vakarni az ujjaik hegyéről a bőrt, hogy a kártyaosztáskor megérezzék a kártya jegyeit). – No, ez szép ajánlólevél.

– Nagyon szép! - felelt meg Biróczy azonnal. – Mert vagy igaz, ami abban a levélben van, vagy nem igaz. Ha igaz, akkor az is igaz, hogy Csollán Berti ajánl engem ide; ha pedig az nem igaz, akkor az utóbbi sem igaz.

– Jó replika![141] – monda Korcza úr, s most már a levelet eldugva háta mögé, ő is lehúzta úgy a nyakát a válla közé, ahogy Biróczyé volt. – De mármost hát felelj nekem igazán erre a „punctum de utri”-ra.[142] Nem kérdezem tőled, hogy mit vétettél a kollégiumnak, amiért nem kaptál bizonyítványt a professzorodtól. Hanem azt kérdezem: mit vétettél Csollán Bertinek, amiért ilyen bizonyítványt adott?

– Megvallom igazán. Elnyertem a pénzét.

– Mit? – kiálta Korcza úr, odatartva az orrát Biróczy orra elé. – Te? Pénzt? Csollán Bertitől? Akkor gyere, ülj le, maradj itt! Hadd tanulok tőled! Mert még eddig soha senki ez életben Csollán Berti zsebéből pénzt ki nem bírt csikarni. Se én, aki védőügyvédje vagyok; se az ellenfél ügyvédje, pénzét nem láttuk soha; se szép asszony szép szemével, se vicispán brachiummal,[143] se cimbora kártya útján, se zsivány puskájával, se égett ember könyörgő levelével, se zsidó kötelezvényével attól ugyan pénzt soha ki nem izzasztott. Te vagy az első, aki ezzel dicsekedel. Nagy prókátor[144] lesz belőled, felfogadlak patvaristának, ott a széked.

Biróczy nem mondatta azt magának kétszer. Még öt lépés volt elfoglalni való a mondott székig. Úgy sietett, hogy előbb ott legyen, mint a principálisa a maga álló íróasztalánál. Emlékeztetett a teknősbéka és a nyúl versenyfutására.

Tehát már most „audiat!”[145]

„Audiat!” (Hallja!) Ez volt a patvaristának a címe. A „kend”-nél egy fokkal feljebb.

– Hanem, audiat, egyet elfeledtem kérdezni: tud-e audiat, olvasni?

– Hogyne tudnék olvasni?

– No, hát olvassa el ezt az írást...

Korcza úr patvaristájának az volt a legelső próbája, hogy el tudja-e olvasni principálisa írását.

Mert olyan írás volt az, mint mikor a légy beleesik a kalamárisba,[146] aztán végigmászik a papiroson. Ha mindenki írása hasonlít a maga emberéhez, úgy Korcza úr írása saját szakasztott mása volt; oly átkozott rossz kalligráfia, hogy ha öt-hat napig hevert, ő maga sem tudta kitalálni, mi tartalma lehet a tintasövénynek; s ilyenkor a kétségbeesetten hozzá folyamodó másolót azzal torkolta le: „Az én dolgom: írni, audiat dolga: hogy el tudja olvasni.”

– No, halljuk! – szólt, kétszer is rándítva homlokán, Korcza úr. – Olvassa hát.

– Ó, így nem mesterség olvasni – mondta Biróczy –, de megfordítva. – S azzal felfordítva az írást, olvasá el principálisának a fertelmes ákombákomot.

– Kutyánszki! – dörmögé Korcza úr. – Mármost lássuk, tud-e audiat írni. Le tudja azt híven másolni, amit írtam? Tessék a toll!

Az asztalon állt egy óriási négyszögletű ólomkalamáris; abba Korcza úr beleütött egy tollat félszárig, úgyhogy azt azután nem lehetett csak éppen a középen megfogni. A toll vitorlájának meg az a hivatala volt, hogy azzal a pipaszopókát szokták tisztítani: aminek az a kettős haszna lett, hogy a patvaristát elszoktatta arról, hogy a tollat rágja.

– No, tessék a toll!

Korcza úr gonoszkásan nevetett fél szemmel, hogy fogja meg a gyerek a félig tintás, pipanedves tollat.

Biróczy körülnézett: ott hevert az asztalon egy nyúlláb, amivel a krétát szokták a jegyzéktábláról letörülni; annak a nyúllábnak a körmei közé szorította a maszatos tollat, s úgy másolta le az iratot. Korcza úr csak a fejét rángatta, s az üstökéhez kapkodott erre a tromfra.[147] Mikor készen volt a másolat, odavitte hozzá Biróczy, s bemutatta.

Korcza úr egy pillantást vetett az iratba.

– Nem jól van, nem jól van, nem jól van!

– Mi nincs jól, mi nincs jól, mi nincs jól?

– Azt audiat dolga kitalálni.

Azzal kétfelé repeszté a másolatot.

– Írja újra.

Biróczy másodszor is hozzáfogott, iparkodott egészen híven lemásolni, még az összerántásokat is, s aztán vitte a principálishoz.

Most megint csak egy futó tekintetet vetett az írásra.

– Nem ér semmit, nincs híven másolva.

Azt is kétfelé repesztette.

– Írja újra.

Biróczy még egyszer nekiült; gondolta, az interpunkcióban[148] hibázhatott; most már ezt is híven iparkodott utánozni.

A harmadszori bemutatásnál azonban két ívet vitt principálisához, az egyik összehajtott tiszta papiros volt, a másikat, a teleírottat háta mögött tartá.

– Hát e micsoda? – kérdé a principális, elbámulva az üres papiroson.

– Ez a széjjelszakítani való papiros – mondá Biróczy. – Majd aztán odaadom a másikat.

– Kutyánszki! – kiálta fel Korcza úr. – No, hadd lássam hát, nem tépem szét.

Azzal végignézte az eléje tett másolatot, s ujjával beleböködve, kegyetlen szigorral ismétlé:

– Most sem jó még; most is hibázik benne valami.

– Hibázik? – monda Biróczy. – Tudom már, hogy mi hibázik.

Azzal nekiakasztá a tollat az iratnak, végigfreccsentette rajta a tintát, éppen úgy, ahogy a principálisa iratán volt.

A principális se nem nevetett, se nem káromkodott: csak a fejére ütögetett az öklével gyöngédeden a kefehajú fiúnak.

– Lássa, maga bukfejes; hogy kitalálja az a maga amerikai bivalyfeje, ha kénytelen vele. Ez hibázott belőle! Mert tanulja meg, hogy kétféle disznók[149] vannak az írásban. Az egyik az, amelyik magától cseppen le a tollból: ez a gyönge lelkű, hülye szájú, bukott ügyű, vigyázatlan írók disznója; a másik pedig az, mely a bátran vezetett tollból, mint a rakéta, lő szerteszéjjel, ez a határozott jellemű, biztos ügyű, magukban bízó, senkitől nem félő írók disznója. Mármost tanult valamit. Hát muzsikálni tud-e?