A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Katherine Reay: The English Masterpiece

Harper Muse, HarperCollins Focus, 2024

Copyright © 2024 by Katherine Reay

All rights reserved

Fordította Barta Tamás

Borítóterv Hegyi Péter

Hungarian translation © Barta Tamás, 2025

Magyar kiadás © Hitel Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

Szöveggondozó Balogh Adrienn

Belívterv, tipográfia Somogyi Dominika

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-6702-89-0

A művészet hazugság,
amely ráébreszt az igazságra.

PABLO PICASSO

Mindent kapcsolatok révén fejezünk ki.

PIET MONDRIAN

ELSŐ FEJEZET

London, Anglia

1973. április 9., hétfő

gyere be hozzám, ahogy megérkeztél

A főnököm üzenetét az íróasztalom felső fiókjába teszem, aztán végigsietek a folyosón, és bekopogok Diana ajtaján. Szokás szerint várok egy kicsit, mielőtt belépnék.

Korábban mindig megvártam, hogy behívjon, de az utóbbi pár évben, ahogy szorosabb lett a munkakapcsolatunk, természetesnek és hatékonyabbnak tűnik egyszerűen csak jelezni a belépésem ahelyett, hogy engedélyt kérnék. Hiszen sokszor éppen telefonál. Csendes belépésem tisztelettudóbbnak tűnik, mint ha félbeszakítanám.

Ma délelőtt is kezében a telefon, bólogat, és helyeslően mormol valamit a kagylóba. Arca szigorú, komoly. Vékony válla előrehajlik, mintha védekezne. Mi lehet a baj hétfőn kora reggel? Leülök a székre vele szemben, az ölembe teszem a jegyzetfüzetem, ráhelyezem a tollam, jegyzetelésre készen.

Mivel a beszélgetés elhúzódik, az elmén és a tekintetem kezd elkalandozni. Diana a Tate Galéria Modern gyűjteményének kurátora, az egyetlen nő az Egyesült Királyság valamennyi főbb múzeumi gyűjteményének kurátorai között, és irodája híven tükrözi státuszát, ízlését. Gyönyörű helyiség. A tekintetem először az íróasztalán állapodik meg. Bár már százszor ültem mellette, megunhatatlan látvány. Masszív, parancsoló, egyszerűen csodálatos. Nem lekerekített vagy faragott, mivel IV. György stílusára nem jellemző a kacskaringós díszítés, ám remek fa intarziái és részletei kifinomultságot sugároznak. Egyúttal hatalmat. Ezt a kettőséget tökéletes egyensúlyban tartja az asztal és a tulajdonosa, aki megérdemli ezt a műtárgyat. Máskülönben egy ilyen értékes régiség, ha a Galéria gyűjteményéből származna, bizonyára Browning igazgató úr irodáját díszítené, nem pedig Dianáét.

Mindannyian hallottuk a pletykákat. Családi vagyon. Régi európai gyökerek. Kapcsolat a Hohenbergekkel és többgenerációs birtokok elszórva a Duna mentén kelettől nyugatig. Az öt év során, amióta együtt dolgozunk, Diana csak keveset árult el az életéről. A többit a galériában keringő pletykákból szedtem össze. Pár morzsányit azoktól, akik tisztelik őt, a legtöbbet azoktól, akik a bukását kívánják. Nem is a múltja tette rám a legnagyobb benyomást, hanem a tartózkodása attól, hogy megossza a környezetével. A példájából megtanultam, hogy ha valaki társadalmi státusszal, pénzzel és hatalommal bír, nem kell, hogy beszéljen róla. Elég, ha könnyedén hordja, mint egy egyiptomi pamutból készült ruhát egy meleg nyári napon.

Mikor Dianának kezdtem dolgozni, azt hittem, megütöttem a főnyereményt. Egy titkárnői állás, amely illik a képességeimhez a művészet világában, amelyik mindennél fontosabb számomra. Mégis sokkal több lett belőle: a legvadabb álmaimon is túltevő karrier. Diana nemcsak sikeres egy olyan iparágban – mert ne essünk tévedésbe, a művészet egy iparág –, ahol a legtöbb nő elbukik, hanem az én sikerem előtt is megnyitotta az ajtót, mikor a Modern gyűjtemény segédkurátorává nevezett ki múlt decemberben. Ez a hallatlan előléptetés nem kis hullámokat vert a londoni múzeumi körökben.

A belém vetett hite bizonyosan táplálta az iránta való hűségemet, és most előrehajolva kimutatom csöndes támogatásomat, bármi kellemetlenség érte is.

Megértően bólogat, és a tekintetem ismét továbbsiklik, az arcáról a tőle balra lévő kristálytálra, ahogy finom ujjaival, amelyek körmét visszafogott rózsaszín árnyalatra festette, a benne lévő aranykulcs után nyúl. Eltűnik az íróasztal mögött, ahogy lehajol, hogy kinyissa a kétoldalt lévő fiókok egyikét.

Diana ismét előbukkan, és maga elé teszi az elővett mappát, majd befejezi a telefonálást:

– Nosotras hablaremos pronto. Gracias.

Spanyol szavak. A Prado jut eszembe, és a Sevillai Szépművészeti Múzeum. Gaudi, Picasso és Miró. Aztán…

– Lily?

– Igen? – kapom fel a fejem.

– Pablo Picasso tegnap meghalt.

Az asztala szélére pillantok. Ott hever gyűrötten a Times, amelyet a biztonsági őr hoz be minden reggel. Még nem olvastam, és megrovom magam, amiért felkészületlen vagyok. Bár hallottam róla, hogy a nagy művész beteg, de nem számítottam erre a hírre. De ki számíthatott rá? Elvégre az istenek halhatatlanok.

– Sajnálom.

Enyhe vállvonás a válasza. A mozdulat kiemeli a kulcscsontjai közti bemélyedést. Karcsú alakja mindig Twiggyre, a modellre emlékeztetett, bár biztos nem tetszene neki az összehasonlítás.

– Antonia volt az a Szófiából. Össze akar hozni egy kiállítást Picasso emlékére idén nyárra.

Felemelem a tollam, gyanítva, hogy mi is hasonlóképp teszünk majd.

Ám Diana ahelyett, hogy belevetné magát a napi teendőkbe, ahogy szokása a reggeli találkozóinkon, hátradől, és arca, amely mindig kifejező és mozgékony, most ellazul. – Emlékszel a galambokra?

Felnevetek, és megelevenedik az emlék. Három éve dolgoztam itt, mikor Picasso betöltötte a kilencvenediket. A városok és múzeumok világszerte nagyszabású ünneplésbe kezdtek, hogy leróják tiszteletüket a mester előtt, és hízelegjenek neki. Browning igazgató úr meghívott nyolcvankilenc iskolást, hogy sorakozzanak fel a Tate robusztus kőlépcsőin, és mindnek egy galambot nyomott a kezébe tisztelgésképpen a mester Gyermek galambbal című műve előtt. A gyerekek nevetgéltek és csiviteltek, próbálták megtartani kis kezeik közt a szegény madarakat, túl szorosan markolva őket. Majd Richard, aki a kilencvenedik galambot fogta, megkérte a gyerekeket, hogy emeljék magasra a madaraikat, és utasította a sajtót, hogy készítsék elő a fényképezőgépeket. Háromig számolt, és a kilencven galambot felrepítették.

Boldog születésnapot, Picasso!

Kitört a zűrzavar. A gyerekek nevettek, sikoltoztak, behúzták a nyakukat. A Tate Galéria kőlépcsőit pedig annyi galambürülék lepte el, hogy a takarítóknak egy napba telt a megtisztítása. Mégis jól sikerült az esemény. Emlékül mindegyik résztvevő megkapta a festmény másolatát. Az enyém a mai napig ott áll az asztalomon.

– Nekünk is ki kell találnunk valamit – húzza ki magát Diana. – Mert van egy problémánk, és ez lehet a megoldása.

Összerezzenek. Nem egy problémánk van, hanem jó pár. Először is, múlt héten küldtem el a főnökömnek az Amerikai újrealizmus című kiállítás kiadásait és előrejelzéseit, amely a Tate Serpentine galériájában, a Kensington Gardensben látható. Elfogyott a rá szánt pénz – és még négy hónapig lesz nyitva.

Nem Diana hibája, bár őt okolják érte. A kiállítással sincs semmi baj. Merész, haladó szellemű, és a Serpentine galéria első nemzetközi kiállítása. A sajtóban megjelent első kritikák dicsérték. De a munkás sztrájkok, az infláció és a növekvő gazdasági bizonytalanság miatt az emberek szorosabbra húzták a nadrágszíjat. Kevesebb az adomány és a látogatószám – az óvatos becsléseinknek mindössze tizede. Ráadásul a művészet iránt általában csökkent a lelkesedés. Azt hiszem, ilyen hangulatban nincs nagy hajlandóság valami új, merész vagy éppen amerikai befogadására.

A nehézség elhárítására Diana épp tegnap gondolt ki egy kiegészítő tárlatot a kiállítás utolsó hónapjára. A szándéka az amerikai befolyás csökkentése és a brit előtérbe helyezése. A Brit feltörekvő művészek című kiállítás. Új művek, új nevek, amelyek a jenkikről ismét a hazaiakra irányítják a figyelmet, ráadásul kormányzati forrásokra is lehet számítani, nem beszélve a lokálpatrióták rokonszenvéről. Tetszik a terv. Vannak is ötleteim ezzel kapcsolatban. Remélem, engem is be fog majd vonni… – de itt megálljt parancsolok a gondolataimnak.

A másik probléma, hogy nemrég elhunyt az egyik fő adományozónk, Ian Campbell, Argyll tizenegyedik hercege. Múlt szombati halála – ennek hírét kivételesen olvastam – veszélybe sodorta az év végi pénzügyi terveinket, nem beszélve az egész 1974-es költségvetésről. Diana számolt ezzel, és próbált új adományozókat felkutatni, de ez kemény diónak bizonyult. Egyesek szerint a jelenlegi komor légkör és óvatosság csak a háború előtti időszakhoz hasonlítható.

– A legészakibb kiállítóteremben berendezhetnénk egy kisebb, bensőséges hangulatú Picasso-kiállítást. Nem a leghíresebb művekkel. Illetve abból is kell néhány. De ez a kiállítás az alkotó kedvenceire fog összpontosítani. Személyes, jelentőségteljes művekre.

Belefogok a jegyzetelésbe. – Időpont?

– Két hét múlva? – hangsúlya kérdőn felível. Gyanítom, hogy inkább magát kérdezi, mérlegelve, hogy kivitelezhető-e egy ekkora nagyságrendű terv ilyen hamar, de azért reménykedek abban, hogy az én véleményem is érdekli.

Kihúzom magam a székemen.

– Kicsit szűkös az időkeret, de hát…

Elhal a hangom, mivel nincs jó válaszom. A realitás talaján kell maradnunk. Egy efféle kiállítás logisztikája, még akkor is, ha kicsi és bensőséges, rendkívül összetett. De én is azt hiszem, hogy sikerülhet. Diana és én együtt mindenre képesek vagyunk.

Felvonom a szemöldököm, ahogy gondolatban felsorolom, mi mindenre lesz szükségünk a terv megvalósításához tizennégy rövid nap alatt. – A kontinensről is szándékozol festményeket hozatni?

– Néhányat. Van pár a Louvre-ban, amiket el fogok kérni, és egyet vagy kettőt Spanyolországból.

– Kelleni fog a Nő piros karosszékben és legalább pár a Vollard Suite metszetei közül.

– Természetesen! – Arca ismét felélénkül egy kicsit. – A kedvenceim. Az Öreg gitáros is kötelező darab a Chicagói Művészeti Intézetből. Nem lesz nehéz dolgunk egy ilyen alkalomra. A jenkik mindig a középpontban akarnak lenni.

Érzem, hogy elfintorodok, miközben némán bólogatva kifejezem egyetértésemet. Pedig nem értek teljesen egyet vele. Túl optimista az önbizalma, hogy megszerezze Chicagóból Picasso egyik leghíresebb művét. A MoMA-hoz és a Methez mostanában intézett kéréseinket kurtán – sőt, udvariatlanul – utasították el. Nem tudom elképzelni, hogy a Chicagói Művészeti Intézet előzékenyebb volna, hiszen bizonyára ők is le akarják róni tiszteletüket a világ egyik legnagyobb művésze előtt.

Próbálom lejegyzetelni a napi beosztást.

– A szállítás Amerikából több mint egy hétig tart, a leggyorsabb is. Aztán a papírmunka, a képek elhelyezése, a sajtó…

Diana legyintve szakítja félbe a felsorolást, arany karkötője megcsörren a hirtelen mozdulattól. – Ettől nem ijedünk meg. A kiállításnak nagy visszhangja kell, hogy legyen, és ez éppúgy szól a művészetről, mint az időzítésről. – Összecsapja a kezét, és a levegőben hagyja összeszorított két tenyerét. – Sok múlik ezen, Lily, mindkettőnk számára.

Lenyelem az ellenvetéseimet. Igaza van. Sokan szeretnék a bukását látni. Abban is igaza van, hogy az én csillagom csak akkor emelkedik, ha az övé tovább ragyog.

– El kell intéznem pár telefonhívást. Gyere vissza fél óra múlva, meglátjuk, mire jutok addig. – Felállok, csodálkozom a merészségén, mint mindig. – Rendelj menüt a büfében egy pezsgős nyitóünnepséghez. Az északi galéria melletti szobában fogjuk tartani. Szólj Jeffrey-nek, hogy el kell tüntetnie a tájképeit legalább három napig, majd huszonötödikén visszaviheti őket.

Az ajkamba harapok, remélem, nem gondolja komolyan, hogy csak úgy közlöm a Brit gyűjtemény kurátorával, hogy „tüntesse el a tájképeit”. Jeffrey az egyike azoknak, akik örülnének Diana bukásának.

Gyorsan leír pár szót, és átnyújtja nekem a jegyzetet: Picasso-kiállítás, 1960.

– Add oda Lucynak az archívumban. Kellene minden, ami ezzel a kiállítással kapcsolatos. – Montblanc tollával a kezemben lévő jegyzetlapra mutat: – Nagy durranás volt akkoriban, az első a maga nemében, és egészen felforgatta a művészvilágot. Jó lenne, ha ez a mostani felidézné azt a történelmi pillanatot, és emlékeztetné a közönséget, hogy a Tate kulcsszerepet tölt be a nemzetünk és a világ Picassóhoz fűződő kapcsolatában.

A kártyára pillantok, és egy oda nem illő gondolat merül fel bennem. – Miért írsz mindent kisbetűvel?

Diana pislog. – Hogy mondod?

Meglengetem előtte a papírt. – A jegyzeteid. Sosem használsz nagybetűket.

– Nos… – elhallgat. – Nem is vettem észre, régi szokás.

– Mikor szoktál rá? – Ismét lehuppanok az asztalával szemközti karosszékbe. Bár ritkán kerül rá sor, ezek a kedvenc pillanataim kettőnk megbeszélésein. Ritkán emleget személyes dolgokat, de ha mégis, az mindig érdekes.

– Mikor még festettem. – Felsóhajt. – Stílusos aláírást szerettem volna, ezért nagybetű nélkül szignóztam az első műveimet, és azt hiszem, azóta ragadt rám.

– Diana Gilden – lassan ejtem ki a nevét, és minden betűt magam elé képzelek.  – A felnyúló d betűk a lekonyuló g-vel szemben, ez egyedi képet ad.

– Igen, talán. – Megrázza a fejét, mint aki felébredt. – Mindegy, régen volt.

– Még mindig festesz?

– Soha. – Az egyszavas válasz rövid, éles, és keserűnek hat, ahogy köztünk lebeg. Mintha megbánás is kicsengene belőle.

Az iroda hangulata, amelyet pár pillanattal korábban barátságosnak éreztem, most keménynek, tüskésnek tűnik. Kopogok a noteszomon, hogy visszatérjünk a munkához. – Hozzákezdek a teendőkhöz, és felhívom a büfét.

– Jó, tedd azt. – Az asztalra helyezi a tollát, tökéletesen párhuzamosan a bőr mappájával. Remeg a keze. Felállok és elfordulok, mielőtt meglátná, hogy észrevettem.

– Hívd fel Richard titkárnőjét, és kérdezd meg, mikor lesz elérhető.

Visszapillantva látom, ahogy enyhe sóhaj szökik ki összeszorított ajkai közül. – Ha összejön a tervünk, meg kell majd győznöm róla, hogy az ő ötlete volt.

Miután csendben becsukom az ajtót, visszarohanok az asztalomhoz, hogy felhívjam az igazgató titkárnőjét. Dianának ismét igaza van. Ha Richard nemet mond, semmi értelme akár egy lépést is tenni. Ha viszont igent mond, a következő két hétben hegyeket kell majd megmozgatnunk…