JODI ELLEN MALPAS

EZ A NŐ

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: This Woman by Jodi Ellen Malpas

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © Jodi Ellen Malpas, 2022

Hungarian Translation © Farkas Melinda, 2024

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803835

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Az olvasóimnak.

Köszönöm az elmúlt tíz évet.

ELŐSZÓ

1991 májusa

Számok. Kibaszott számok. Bambán bámulom a gonosz kérdéssort: az egyenletek, a törtek és a százalékok mind összefolynak. Gyűlölöm a számokat. Hallom, ahogy anyám a hátunk mögött kavarja a levest a fazékban, apám pedig a kertben nyírja a füvet. Az órára pillantok. Tíz perc múlva hat. Még háromnegyed órám van, hogy megoldjam ezt
a szarságot, mielőtt szabadulhatok.

Jake felé sandítok. Fejét leszegi, úgy süvít a tolla a papíron, mintha a keze nem tudná tartani a tempót szélsebesen zakatoló agytekervényeivel. És valószínűleg ez is a helyzet. Szemét okoska! Lejjebb csúszom a széken, előrerúgok a lábammal. A sípcsontján találom el, mire megáll a toll a kezében. Rám néz. Az enyémmel tökéletesen megegyező zöld szempár fáradtan tapad rám. Elvigyorodom, és fokozni is tudom, amikor felvillantja gyilkos mosolyát. Bekapom a tollamat, a fogaim közé csúsztatom, és előre-hátra mozgatom. Jake száját összeszorítva próbálja visszatartani a nevetést, de hiába: kibuggyan belőle a matekpéldák fölött. Hát persze hogy anyám sebesen megpördül, és a levest hátrahagyva azonosítja a zavar okát. És hát persze hogy azonnal levonja a megfelelő következtetést, függetlenül attól, hogy Jake az, aki képtelen viselkedni.

– Jesse! – kapok egy taslit, mire összerezzenek, de csak még jobban vigyorgok. – Ne zavard a testvéredet!

– Valami kaparta a torkom – kel a védelmemre Jake sietve, mint mindig. – Semmi baj, anya.

– Hát persze… – lágyul el anyám Jake-re mosolyogva, és visszafordul a leveshez. – Negyven percetek maradt.

Jake paksamétájára pillantok. Az utolsó oldalon jár. Újra megrúgom az asztal alatt, hogy rám figyeljen, és megmutatom neki, hol tartok. Az első oldalon. Megvonom a vállam, ő lemondóan ingatja a fejét, tekintete óvatosan körbejár a konyhán. Anyám a kamrában van, nem lát és nem is hall minket. Jake jól tudja, hogy ha nekidurálnám magam, meg tudnám oldani a feladatokat, de engem ez egyáltalán nem érdekel. Jobb dolgom is van, és az isten szerelmére, szeretném már azt csinálni! Visszalapoz az első oldalra, én pedig odahajolok, hogy lássam.

– Mit csinálsz? – suttogja Amalie, aki most felbukkan mellettem. – Csalsz?

– Nem. Kihasználom a lehetőséget – kacsintok a kishúgomra, majd puszit nyomok az arcára, és elküldöm.

Fél órával később minden válasz megvan.

– Kész! – jelentem be fennhangon, és lecsapom az asztalra a tollamat.

Anyám gyanakvóan néz hátra a válla fölött.

– Kész – mondja Jake is, de nem néz anyámra.

Felugrom a székből. Alig várom, hogy szabaduljak.

– Megyek!

És mielőtt anyám ellenkezhetne, már ki is robogtam a konyhából.

Felkapom a dzsekimet, belebújok, és szinte vágtatok
a folyosón a bejárati ajtóhoz.

– Jesse! – kiált utánam az anyám. – Vendégeket várunk!

– Pont ezért megyek el – motyogom magamnak, és nem lassítok, határozott mozdulattal nyitom ki az ajtót.

A küszöb túloldalán már ott állnak a vendégeink.

– Jesse – nyújtja felém apám barátja, Alan a kezét, vidáman mosolyogva.

Alan orvos. Azt hiszi, az egész világ fölött áll.

– Üdv, Alan – rázok kezet vele, mert így illik, közben igyekszem elkerülni a lánya, Lauren tekintetét.

Valahogy… kellemetlenül érzem magam a közelében. Ez sosem fog működni. Hiába igyekeznek a szüleim meggyőzni az ellenkezőjéről engem és magukat is.

– Elmész? – faggat Alan, míg én a feleségét egy mosollyal üdvözlöm, de még mindig nem nézek Lauren szemébe.

– A barátaimmal találkozom – kerülöm ki őket, és megindulok az ösvény felé. – Örülök, hogy találkoztunk! – kiáltom hátra enyhe bűntudattal a szívemben, hiszen magára hagyom Jake-et a szüleimmel, a kibírhatatlan barátaikkal és a lányukkal.

Előhalászok egy doboz Marlborót, és már épp megállnék, amikor meghallom Jake hangját. A kétségbeesés hangját. Azt akarja, hogy megmentsem.

Megfordulok…

És az apámba ütközöm. Picsába… Jake figyelmeztetni akart.

Most pedig sajnálkozva néz rám.

– Menj vissza a házba, Jake.

Apám hangja hűvös, higgadt, szinte alig hallható. Ez mindig felbosszant és ezt ő is tudja. Ráadásul Jake némán, esdekelve fúj visszavonulót, ami csak fokozza a haragomat, hiszen nincs miért bocsánatot kérnie.

Beleszippantok a cigimbe, a füstöt kifújva kezdek bele.

– Megcsináltam a matekfeladatokat. Segítettem anyának felvágni a zöldségeket a leveshez. Felsöpörtem a teraszt. Mit akarsz még?

– Egy tisztelettudó fiút.

– Már van egy – mutatok Jake hátráló alakja felé. – Ne akarj túl sokat.

– Ne szájalj, fiam. Egyet pislogsz, és kirakom a szűröd.

Megrázom a fejem, hátat fordítok apámnak, és újra nekiindulok. Nem fog kirakni, mert nem akarna a hasonlóan arrogáns barátai kíváncsiskodó kérdéseire válaszolni a klubban.

– Találkozom pár barátommal.

– Vendégeink vannak.

– Elköszöntem tőlük.

A távolból Jake szólongatja apát, próbálja csitítani, rávenni arra, hogy hagyja annyiban. Gyűlölöm, hogy a testvérem az apámmal vívott csatáim kereszttüzébe kerül. Gyűlölöm, hogy egyszerre próbál megvédeni és boldoggá tenni a szüleimet.

– Igenis van baj, Jake! – tör ki apámból. – Tedd magad hasznossá, és segíts anyádnak itallal kínálni a vendégeinket!

Feláll a hátamon a szőr. Felgyorsítom a lépteimet, mielőtt fékezhetetlenné válna a dühöm, és valami igazán bántót mondanék.

Az út végéhez érve megállok, visszanézek a házhoz vezető ösvényre. Apám már nincs sehol, ahogy az ikertestvérem sem. Összeszorul a gyomrom. Nem hagyhatom Jake-et egyedül ebben a szarkupacban. Elpöccintem a cigimet, visszanyargalok, megkerülöm a házat, bekukkantok a hátsó ablakon. Némán felhördülök, amikor apám a konyhába lépve intő pillantást villant Jake-re. Szerencsétlen épp teát önt a drága vendégeinknek. Az az istenverte tea! Anyám mindjárt hozza a süteményt is. És mintha csak hallotta volna, mire gondolok, már le is rakja a királynők arcképeivel díszített fémdobozt. Önkéntelenül elfintorodom, amikor Lauren szülei arcára kiül a kéjes öröm.

Amint Jake elhagyja a helyiséget, felélénkülök. Ez az! Futva kerülöm meg a házat.

És orra esem.

– Francba!

A lábam beakadt a falra akasztott locsolócsőbe, egy puffanás kíséretében anyám virágágyásában találom magam. A bokrok egy része kilapul. Feltápászkodom, leporolom a farmerem, fanyalogva tanulmányozom az újonnan szerzett sárfoltokat.

– Idióta… – motyogom, a földszinti fürdőszoba ablakához cammogok, és mint mindig, a felfordított cserépre lépek, hogy megkapaszkodjak a párkányban.

De ma ez túl soknak bizonyul. Nos, igen. Megnőttem. Félre is rúgom gyorsan, bedugom a fejem az ablaknyíláson.

Jake halálra rémül, célt téveszt, és lepisili az ülőke hátsó részét.

– Jézusom, Jesse! – sziszegi, közben egy kis vécépapírral gyorsan orvosolja a helyzetet.

Nevetve figyelem, ahogy kilóg a farka a nadrágjából.

– A pöcörőd lemaradt!

– Kopj le – motyogja, és gyorsan rendbe szedi magát.
– Mit művelsz?

– Megmentelek.

– Nagyon vicces – húzza le a vécét, sietve megmossa a kezét is. – Apa ki fog akadni.

– És? – kérdezem, miközben Jake a törölközőért nyúl.
– Élj a mának!

– Te eléggé a mának élsz kettőnk helyett is.

– De én veled akarok – nyafogok és duzzogok szánalmasan, mire Jake csillogó szemmel felnevet.

Ahhoz képest, hogy ikrek vagyunk, nagyon eltérő a személyiségünk, de a nevetésünk, a szemünk és a mosolyunk tökéletesen egyforma.

– Nem éri meg a veszekedést – mondja esetlenül.

Megfutamodik. Jake mindennél jobban vágyik arra, hogy beadja a derekát a „sötét oldalnak”, és teljesen kikészít, hogy nem hajlandó belevágni valami félreértelmezett tisztelet miatt. Már majdnem tizenhét évesek vagyunk, az isten szerelmére! Szórakoznunk kellene, nem a több mint egy év múlva esedékes vizsgákra készülnünk, és teasüteményt majszolnunk sznob helyiekkel!

– Na, gyere! – noszogatom gügyögve. – Van egy házibuli. Nem maradunk sokáig. Csak pár ital az én kedvenc bratyómmal.

– Én vagyok az egyetlen bratyód, te hülye.

Lehengerlő mosolyt villantok felé, mire Jake is hasonlóan tesz. Megvagy! Jake a fürdőszoba ajtaja felé sandít. Gondolkodik, majd hirtelen felpattan a vécéülőkére, és a segítségemmel kimászik az ablakon. Rég volt már, amikor utoljára kiszöktem innen, fel sem merült bennem, hogy mindketten jóval nagyobbak lettünk.

– Francba… – szitkozódik, miközben a végtagjait kicsavarva próbálom kihúzni. – Beragadtam.

– Baromság.

Nevetve mélyesztem a csizmámat a sárba, hogy megtámasszam magam, közben elképzelem, ahogy apám bemasírozik, és szembe találja magát Jake hátsójával.

– Fordulj el egy kicsit.

– De nincs hely!

Nincs más hátra, beleadok mindent, és magam felé rántom.

– Hohó! – szabadul ki Jake teste, és kizuhan az ablakon.

Pont rám.

A becsapódás hatására felmordulok, és rám tör a köhögés.

– Egyértelműen nehezebb vagy, mint én.

– Fogd be! Ugyanannyit nyomunk – azzal feláll, és rendbe szedi magát.

– Így nem fogod lenyűgözni a hölgyeket.

– Hogy így?

Felállok én is, kihúzok pár gallyat a szőke loboncából.

– Menjünk.

Egyszerre fordul a fejünk az ablak felé, amikor kinyílik a fürdőszoba ajtaja. Ó, basszus…

Lauren feje bukkan elő, szemöldöke a magasba szökik, de felragyog a tekintete, amikor meglátja, hogy kint vagyunk.

– Mit csináltok?

Elkapom Jake karját, és az ösvény felé húzom.

– Ha bárki kérdezi, lehúztuk magunkat a vécén! – kiáltom, és Jake-et átkarolva elmosolyodom, amikor elneveti magát. Én és a tesókám. Ez az, ami boldoggá tesz. Ez, és a lányok. Meg némi sör. Ma este megkapok mindent, amit szeretek.

– Bejössz neki – jegyzi meg Jake, mire mindketten visszapillantunk.

Lauren még mindig az ablakból néz minket.

Elmosolyodom, csak úgy magamnak.

– Kinek nem?

– Beképzelt pöcs.

– Fura, nem igaz? Hiszen kettőnk közül te vagy az okosabb.

Jake meglök, amitől kuncogva tántorgok pár lépést.

– Hallottam, hogy Curtis White-nak megvolt a kocsma vécéjében pár hete.

Újra a ház felé fordulok. Lauren még mindig az ablakból figyel minket. Tekintetünk találkozik. Kiráz a hideg.

– Ja… – folytatom halkan. – Azt is hallottam, hogy Lauren azt mondta, ha nem teszi meg, mocskos pletykákat terjeszt róla.

– Most szórakozol? – fakad ki riadtan Jake, és Lauren felé fordul.

Nem kérdés, hogy őt is kirázta a hideg.

– Egyáltalán nem – szögezem le komolyan, és magam után húzom a tesómat.

Lehet, hogy paranoiás vagyok, de az a csaj nem százas. Van valami őrültség a szemében.

– Mindegy, foglalkozzunk a lényeggel.

– És mi a lényeg?

– A buli.

– Totál leiszom magam – jelenti ki Jake.

– Nyugalom! – röhögök fel, és megtorpanok a főúthoz érve. – Csak pár ital – emlékeztetem komolynak szánt hangon, a mosolyomat leplezve.

Megszabadult a béklyóitól, Jake végre újra önmaga, de egyáltalán nincs hozzászokva az alkoholhoz, ezért vigyáznom kell rá.

– Rendben, csak pár ital.

Magam mellé húzom, és átkarolom a vállát.

– Szeretlek, bratyó.

– Én is szeretlek, Jesse – vallja be ő is, majd óvatos fejfogásba szorítja a búrámat. – Egy beképzelt szarházi vagy, de én is szeretlek.

– Ne káromkodj, Jake.

Túl jó ahhoz, hogy szitkozódjon. Túl tiszta.

– Nem illik hozzád.

– Ja. A jófiú nem káromkodhat – mondja lemondóan. – A kurva életbe!

Kibirkózom magam a fejfogásból, és összevonom a szemöldököm.

– Vigyázz a szádra – motyogom, mire Jake röhögőgörcsöt kap, én pedig a szememet forgatva, játékosan hátba vágom.

*

A kezemben lévő vizespalackra pillantok. Nem egészen így terveztem ezt az estét, de ahogy elnézem Jake-et, aki nagy hévvel beszélget pár sráccal a suliból, tudom, hogy jobb lesz, ha józan maradok, míg ő ellazul és jól érzi magát. Észre is veszi, hogy figyelem őt, és otthagyja a csoportot, hogy csatlakozzon hozzám.

– Miért nem iszol? – kérdezi, azzal levesz egy rövidet a közeli tálcáról.

– Már elég volt – füllentek.

Ahogy neki is. Egyértelműen megbillent útban felém.
A feles pohár felé nyúlok, de Jake megelőz, és magába dönti, mielőtt megkaparinthatnám.

– Többet ne! – figyelmeztetem, mire elvigyorodik.

– Ne panaszkodj – válaszolja. – Te rángattál el ide.

– Elrángattalak? Na ne szórakozz…

Jake nevet, majd felsóhajt. Mélyen.

– Egy lány sincs ebben a házban, aki ne mozdult volna rád ma este.

Körbenézek. Sok lány vizslat a szobában. Bizonyára azon tűnődnek, miért nem tombolok egy pusztító módjára, de rám tör a felismerés, hogy élvezem Jake felszabadultságát.

– Féltékeny vagy? – kérdezem pajkosan mosolyogva.

– Olyasmi.

– Ne legyél. Ez nagyon fárasztó.

– Fogd be! Neked a külsőd az egyik legjobb fegyvered.

– Az egyetlen fegyverem – motyogom halkan, és kortyolok egy kis vizet. – És te is fogd be. Te kívül és belül is szép vagy.

Pár pillanatra elcsendesedünk, Jake a sörösüvegével babrál. Gondolkodik. Szinte látom, ahogy az agyában kattognak a fogaskerekek, miközben beharapja az alsó ajkát. Nem erőltetem. Végül úgyis megszólal, és mivel ikrek vagyunk, pontosan tudom, mit mond majd.

– Miért nem haragszol rám? – kérdezi a szemembe nézve.

Nos, megérkeztünk. Gyűlölöm, ahogy a bánat uralja
a tekintetét.

– Miért kellene haragudnom rád?

Hiszen minden porcikámmal szeretem ezt a szaros okoskát. Sőt.

– Anya és apa miatt. Nagyon keményen bánnak veled.

– Tudom kezelni.

Már rég feladtam, hogy felérjek Jake képességeihez. Fárasztó volt, és a szüleim folyamatos csalódottsága nagyon bántott. Most legalább jogosan ábrándulhatnak ki belőlem, de ez csak róluk szól. Emiatt sohasem fogok Jake-re haragudni.

– És mi lesz, ha Oxfordba megyek?

– Te meg miről beszélsz? – kérdezek vissza komolyan.
– Én is megyek Oxfordba.

Jake-ből jogosan tör fel a röhögés.

– És mégis mit fogsz tanulni?

– Szexológiát.

– Azért nem kell Oxfordba menned. Bőven elég, ha felhívod Carmichael bácsit.

Elnevetem magam, és visszatartom Jake kezét, amikor egy újabb rövid után nyúl. Mi a franc ütött belé? Persze puffog, én pedig felhúzom a szemöldököm.

– Elég.

– Mióta lettél ilyen ünneprontó? – fanyalog Jake, de visszatér a söréhez. – Találkoztál az új barátnőjével?

– Carmichael bácsiéval?

Nem is értem, miért kérdezem, hiszen az egész család erről beszél. Anya és apa úgy tűnt, felrobban, amikor apu kicsi öcsikéje, Carmichael a ház elé gördült az elegáns Astonjával, hogy magával vigyen ebédelni az új, fiatalabb barátnőjével, Sarah-val. Talán egy évvel idősebb nálam. Carmichael bácsi pedig csak egy tízessel öregebb nálunk, de akkor is. Még én is meghökkentem, pedig ha Carmichael bácsiról van szó, nem sok minden tud már meglepni.

De nem számít, mert Sarah sem lesz vele sokáig. Ahogy az elődei sem.

– Csak párszor találkoztam vele. Kedvesnek tűnt.

Igazság szerint már-már túl kedvesnek is. Nagyon érzékenynek és közvetlennek. Ami kissé kényelmetlen volt számomra, de Carmichaelt láthatóan ez nem zavarta, vagy a mindig nyitott hozzáállása miatt le se szarta.

– Velünk kellett volna jönnöd – fordulok újra Jake felé.
– Carmichael bácsi mellett minden kibaszott jó.

Elfogadás. Semmi elvárás.

– Anya és apa jó egy órán át őrjöngött, miután elmentetek. Ha én sem maradtam volna…

Igaza van. Bőven elég, hogy Carmichael bácsi tévútra vezeti a vadabbik gyereket. Isten ments, hogy a kis szentet is megkaparintsa! És a szüleim arca… Figyelmeztettek. Megmondták, hogy ha elmegyek, nem szívesen látnak viszont. Ítélkező seggfejek! Carmichael a legelfogadóbb, legkedvesebb, legtürelmesebb ember, akivel valaha találkoztam.
És bár a nagyapám és az apám mélységesen megvetette, ő mégis mindig mosolygós és békés. Jobb ember nálam. Ha felnövök, olyan akarok lenni, mint ő. Összeszedett, tiszteletre méltó, olyan, akit mindenki nagyra tart, még ha a családja nem is. Mindenki szereti. Engem persze eltiltottak tőle, nehogy megfertőzzön a bűnös életével. Őszintén szólva, megöl a kíváncsiság: vajon mi a fene folyhat a bácsikám házában? Mindig annyira boldog, annyira szabad! Lepattannak róla a kritikák. Ebből nekem is kell! Nem hinném, hogy szégyenkeznie kellene miatta, sőt! Kurva nagy arc! Kapja be a társadalom! Francba a sok elvárással! Csesszék meg a szüleim! Carmichael nélkül nem tudom, hogyan bírnék el
a sok szarsággal.

– Ha meg akarsz tenni valamit, Jake, akkor meg kellene tenned – jegyzem meg sóvárogva. – Mindjárt tizenhét évesek vagyunk. Nem hagyhatod, hogy anya és apa szabjon meg mindent.

Újra elönt a bűntudat. Utálom, hogy mindig otthon hagyom Jake-et, de nem tudom elviselni a folyamatos megvetést abban a házban. Képtelenség úgy élni, hogy a szüleim kedvét keressem. Amint lehet, otthagyom őket.

– Gyere – állok fel határozottan.

Jake nyelve kezd összeakadni, és ha cipelnem kell, órákba telik, mire hazaérünk.

– Itt az ideje, hogy ágyba rakjalak.

– Csak vigyünk magunkkal párat az útra, oké? – forgatja a szemét, majd a közeli asztalhoz botorkál.

Elvesz egy-két sört, és kényszeredetten mosolyogva a kezembe nyom egyet. Az ösztönöm azt súgja, ne hagyjam. Eleget ivott, el kellene vennem tőle az összeset, de mivel hazamegyünk, és én csak kettőt ittam egész este…

Elköszönünk, a főút felé vesszük az irányt.

– Mondd csak – kortyolok a sörömbe. – Tényleg Oxfordba akarsz menni, Jake?

– Ja.

– Ez a leggyengébb ja, amit valaha hallottam – jelentem ki, és átkarolom a vállát, hogy megtámasszam, amikor kissé meginog. – Ikrek vagyunk, emlékszel? Tudok olvasni a gondolataidban.

Figyelem, ahogy azok a fogaskerekek újra felpörögnek, és várom a valódi, őszinte válaszát.

– Nem – sóhajt Jake, mintha a szó maga egy hatalmas súly lenne, amitől örömmel szabadul. – Rohadtul nem. Nem akarok orvos lenni. Ennél rosszabbat el sem tudok képzelni…

– Pedig lehetnél – hívom fel rá a figyelmét. – Elég könnyen. És nagyon jó lennél benne.

Tagadhatatlan, hogy hihetetlenül büszke lennék, ha mindenkinek elmondhatnám: a bátyám orvos. Jake-ben megvan az az illedelmes, pozitív hozzáállás, amiről áradozni szoktak a betegek. Empatikus és figyelmes. Egy orvos pontosan ilyen.

– Az, hogy képes vagy rá, vagy jó lehetsz valamiben, még nem jelenti azt, hogy nem akarhatsz mást – fejti ki Jake halkan, mintha szégyellné hangosan beismerni. – Bár anya és apa nem így látnák, igaz?

– El kell, hogy fogadják.

– Mármint el kell fogadniuk, hogy cigizel, iszol és össze-vissza kefélsz?

– Nem tudják, hogy összevissza kefélek.

– Dehogynem, Jesse – neveti el magát, és ledönti a maradék sörét. – Tudod, mi az, ami igazán érdekel?

– Halljuk! – mosolygok.

A tekintete már a gondolattól is ragyogni kezd.

– A superbike.

– Motort akarsz építeni?

– Nem. Versenyezni. Istenem, Jesse! Az az irdatlan erő a lábad között! A szél, ahogy fújja a hajad, a városhatáron
túli aszfalt szabadsága, az adrenalin, a sebesség, a verseny… – néz fel a sötét égboltra álmodozón. – El tudod képzelni?

Elégedetten hajítom a bokorba a söröm. Nem alkoholra van szükségem, hanem erre. Az igazságra. Láttam már, hogy nézi a MotoGP-t. Láttam, mennyire koncentrál. Megtaláltam a superbike magazinokat az ágya alatt, amiket úgy rejteget apánk elől, mint valami mocskos pornót.

– Akkor csináld azt, Jake!

Bármire képes, ha eltökéli magát. Ő már csak ilyen. Megállítom, megfogom a karját, egyenesen a kótyagos szemébe nézek, és szívből remélem, hogy végre letépi láncait, és olyasmibe vág, amire tényleg vágyik.

– Muszáj megcsinálnod.

Szőke tincsei a szemébe hullanak. Jake valószínűleg képtelen irányítani a mozdulatait, ezért én simítom el az arcából a haját. Hamarosan cipelnem kell, ez biztos.

– Igazán? – kérdezi egy félvigyor kíséretében.

– Kurvára!

– Velem jössz te is? Segítesz a szerelésben? Együtt fogunk motorozni? Csak te és én?

Hogy a picsába ne!

– Melletted leszek, bratyó. Mindenben számíthatsz rám.

Jake a karomba zuhan, mérhetetlen erővel ölel magához. Érzelgős pöcs. Persze viszonzom.

– Holnap megbeszéljük a részleteket – mondja érthetetlenül.

Elhúzódik, és kivesz egy mini üveg whiskyt az elülső zsebéből. Kinyitja, és a magasba emeli.

– De most ünnepeljünk! – azzal hátramenetben lehúzza az egészet, így már nem érem el sem őt, sem az üveget.
– A szabadságra! – kiáltja, és felemelt karral az útra tántorog. – És arra, hogy azt csinálunk, amit akarunk!

– Azt csinálunk, amit…

Pislognom kell, egy autó fényszórója elvakít. És már hallom is.

A gumik.

A csikorgó abroncsok.

A harsogó dudaszó.

– Jake! – üvöltöm, fejem az autó és közte cikázik.

A testvérem lefagyott. Halálra rémült.

– Jake! Tűnj a kibaszott útról!

Rohanni kezdek, de mintha ólomsúly húzná a lábamat, nem vagyok olyan gyors, mint kellene.

– Jake!

A szívem. Érzem, ahogy szétreped.

– Jake! – ordítom. – Istenem, Jake! Ne!

Az autó nekicsapódik, Jake negyvenöt méterre repül az úton, én lelassítok, hirtelen megbénulok.

– Nem… – rebegem. – Kérlek, ne…

A hang, ahogy a tehetetlen test az aszfaltnak vágódik, vérfagyasztó.

Sosem felejtem el.

A szívem pedig már nem is ver.

1

2012 áprilisa

Megrándul az orrcimpám, csukott szemhéjam összeszorul. Ébredező agyam rohadtul lüktet. Kinyitom a szemem. Egy üres üveget látok, ami szinte az orromhoz ér. Nyöszörögve a hátamra fordulok, minél távolabb a palacktól. Szentséges ég… Mintha egy ezrednyi katona masírozna át a fejemen!

Egy sóhajtás kíséretében felemelem a kezem, a homlokomat nyomva próbálom tompítani a dobogást. Fájdalomcsillapító. Fájdalomcsillapító kell. És víz. Kell egy kurva pohár víz!

Feltolom magam, a könyökömre támaszkodva körbenézek a szobában a húzós éjszaka nyomai után kutatva.
A ruháim a földön hevernek, de nem látok mellettük mást. Se melltartót, se bugyit. Meglepetten kúszik a magasba a szemöldököm. Nehogy már egyedül feküdtem le!

– Vizet?

Megriadva fordulok a fürdőszoba ajtaja felé, ahol egy meztelen nő – a nevét nem tudom felidézni – a félfának dőlve áll egy pohár vízzel a kezében.

– Úgy látom, szükséged van rá – bukkan fel mögötte egy másik, szintén meztelen nőszemély, arcán széles mosoly virít.

Na, az ő nevét már tudom. A pokolba! Mi az istent gondoltam, amikor újra kikezdtem Corallal? Ez a nő szerelmes belém, és ez nem csupán feltételezés. Hiszen megmondta. Többször is. Tudtam, hogy ágyba bújni vele és beváltani a férjével rég dédelgetett fantáziáit, komoly hiba. A férje elhagyta, én meg kaptam egy felbőszült zsarut a seggembe. Coral pedig örömmel fogad, bármikor is érkezem, persze mindig sík részegen, ahogy tegnap este is. Még ha egy másik nővel jövök, akkor is.

– Szeretnél egy kis segítséget?

Hm. Inkább két másik nővel.

Kész csődtömeg vagy, Ward. Egy féktelen, totális csődtömeg.

Visszazuhanok a matracra, a fejemre húzom a takarót.

– Bujkál odabent még valaki? – teszem fel a kérdést.

Jézus! Semmire sem emlékszem!

Hallom, ahogy kinyílik a hálószoba ajtaja, majd síri csend lesz.

Aztán…

– Oké, az orgiának vége – mondja Sarah a szokásos unott hangján.

Van vér a pucájában. Fogadok, hogy egész éjjel egymás után csépelte a pasikat.

– Kifelé!

– De hát én fizettem! – ellenkezik az egyik csaj felháborodottan.

– Hiába, ha lefújom a bulit – vág vissza Sarah gőgösen.
– Felöltözni nem kell – teszi hozzá, én pedig kikukucskálok a takaró alól.

Sarah határozott mozdulatokkal szedi össze a női ruhákat a földről az ágy végéből, és odavágja hozzájuk. Eléggé kivan, hiszen hárman voltak az ágyamban, de ő nem lehetett közöttük.

Kikíséri a vendégeimet, bevágja az ajtót, majd kosárba dobálja a különféle játékszereket.

– Miért nem maradtál az albérletben tegnap éjjel? – szegezi nekem a kérdést.

– Olyan elhagyatott – lendítem a lábam az ágy szélére, hogy felállhassak.

Meg is tántorodom. Egy nyögés kíséretében. Vadbarom! Mégis miért büntetem magam ennyire? Végszóra millió emlék kezd cikázni sajgó fejemben, mind a vétkeimet juttatja eszembe. Mintha szükségem lenne emlékeztetőre! De ha mégis, a sebhelyem is szúrni kezd, hevesen dörzsölöm a fürdőszoba felé menet. Sarah tekintete mintha égetné a hátamat.

– Mennyi az idő? – kiáltom hátrafelé.

– Túl korán van ahhoz, hogy igyál.

– Kapd be – motyogom, és elfordítom a zuhanycsapot.

Sosincs túl korán egy italhoz. Sosincs túl korán a meneküléshez.

– Háromkor találkozód lesz az ügyvédeddel, emlékszel? Alá kell írnod az új lakásod papírjait. Intéztem költöztetőket.

– Mikor foglalhatom el? – érdeklődöm a vízsugár alá lépve.

Hagyom, hogy a forró víz lemossa rólam az előző éjszaka szégyenét, és azt kívánom, bárcsak elmoshatná a bánatomat, a múltamat… és engem is.

– Egy hét múlva, szombaton. Az ingatlanfejlesztők pénteken tartják a bemutatót, utána a tiéd.

A fürdőszoba ajtaja felé pillantok, amikor Sarah odalép, és a félfának támaszkodik. Nagyon sürgősen be kell fejeznie, bármit is injekcióztat az arcába. Manapság ennek már pont ellentétes a hatása: sokkal öregebbnek tűnik ahelyett, hogy fiatalabbnak és frissebbnek látszana.

– Szóval az új kéglim tele lesz idegenekkel, akik szétbarmolják?

– Ez áll a szerződésben. A beruházó biztosított róla, hogy mire beköltözöl, olyan lesz, mint új korában.

Nekilátok hajat mosni.

– Van más is?

– Beszélnünk kell a belső terekről. Dizájn, elrendezés, felszerelés, ilyesmik.

Felhabosítom a sampont, becsukom a szemem, igyekszem élvezni a vízsugarat annak ellenére, hogy Sarah nyaggat.

– John intézi a felszerelést – tájékoztatom. – A többivel kapcsolatban hívd fel azt a céget, amelyik az új lakásommal foglalkozott.

– A Lusso lakberendezőjét akarod?

– Persze. Miért ne? Azok az olasz szarságok jól néznek ki.

Nagyon jól. A penthouse, ami most már az enyém, lélegzetelállító, de a dekoráció? Na, igen. Bárki is csinálta, ismeri a dörgést. Jó. Nagyon jó. Ízléses. És hát egy Kúria milyen lenne, ha nem ízléses? Leszámítva persze az orgiákat és az illegalitásokat. Mosolyogva öblítem le a hajam. Arra gondolok, Carmichael büszke lenne arra, ami a házból lett, de az örömöm elillan, amikor eszembe jut, mennyire csalódott lenne a bácsikám amiatt, amivé én váltam.

Összerezzenek, megrázom a fejem, hogy elhessegessem ezeket a fájó képzeteket.

– Mennyi az idő? – szegezem újra a szemét forgató Sarah-nak a kérdést.

– Még mindig túl korai az iváshoz – válaszolja ridegen, és egy tiszta törölközőt vág hozzám. – Felhívom a Rococo Uniont – teszi hozzá, majd magamra hagy.

Nem értem.

– Mi az a Rococo Union?

– Az új, felvágós penthouse-od lakberendezője – kiáltja a távolból. – Ha megkérdezik, mit mondjak, miféle intézményről lenne szó?

A tükörbe pillantok, de gyorsan el is kapom a tekintetem a lestrapált férfiról, aki visszanéz rám. Zöld szemem fakó, a bőröm sápadt.

– Azt, hogy egy Kúria. Nem kell tudniuk arról, mi folyik a falak között, Sarah.

– Miért? Szégyelled?

Nem vagyok hajlandó belemenni Sarah játékába, hisz jól tudja, leszarom, mit gondolnak az emberek rólam vagy az intézményemről. Egyszerűen nincs kedvem táplálni a kíváncsiságukat.

Ahogy a kanyargó lépcsőn ereszkedem lefelé az előcsarnokba, John lép elő a bárból. Napszemüvege  mint mindig, most is tökéletesen illeszkedik az orrnyergére, de én pontosan tudom, hogy a mögötte rejtőző szempár nagyon is beszűkült. A lépcső aljára érve kinyújtóztatom a lábamat, és biccentek az elhaladó személyzetnek.

– Minden rendben? – szólítom meg Johnt, akinek egyetlen arcizma se rezzen.

– Megint itt töltötted az éjszakát?

Unott pillantást villantok felé, de inkább nem állok bele, mert ha létezik férfi ezen a világon, aki kiérdemelte a tiszteletemet, az John.

– Elmegyek futni.

Ki kell söpörnöm a pókhálókat és az italokat a szervezetemből. És a bűneimet is.

A bejárati ajtó felé indulok.

– Csak azt mondd meg – szól utánam John, én megállok, és visszafordulok felé –, mi a francért költöttél milliókat egy penthouse-ra, ha mindig itt alszol?

Logikus a kérdés. A szemébe nézek, felhúzom a sarkam a fenekemhez, hogy nyújtsam a combizmomat.

– Ez egy befektetés.

Mégis mire kellene költenem a pénzemet? A kocsimat kifizettem, a motorokat is, ez a hely is az enyém, nem kell perkálnom kajáért, piáért és edzőtermi tagságért sem.

Vagy a szexért.

És elég nyilvánvaló, hogy nincs örökösöm sem.

– Azért élünk, hogy jól érezzük magunkat, John.

Ingatja a fejét. Tudom, mire gondol. Carmichael bácsikám forogna a sírjában.

– Vagy… talán azért vetted meg azt a lakást, mert az elcseszett agyad egy aprócska szelete, ami a másnapos, nőkkel teli ágyban, sajgó fejjel virradó reggeleken megmutatja magát, azt suttogja, hogy kurvára fel kell hagynod ezzel az életvitellel – jelenti ki, majd hátat fordít, és visszaindul a bárba.

Ja. Talán azért is.

– Menj el pihenni, Jesse! – harsogja a távolból.

– Most jöttem vissza Cortinából!

– Az nem pihenés volt, csak környezetváltozás! – azzal John eltűnik a bárban, a sarkam pedig újra a földön landol.

Természetesen igaza van, de mentségemre szóljon, hogy tisztességes szándékkal indultam útnak. Ha úgy tetszik, egy elvonónak indult. De aztán megtaláltam a minibárt, és találkoztam pár dögös svéd nővel.

Hirtelen újra sajogni kezd a fejem. Körbenézek a Kúria halljában. Fényűzés és pompa tükröződik minden sarokból, a padlótól a mennyezetig. Minden egyes négyzetcentiméter kifinomultságról árulkodik. Tekintetem végigsiklik a privát lakosztályokhoz vezető lépcsőn. Mégis mi a faszért ne akarnék itt lenni minden egyes éjszaka?

Mert lassan végez veled.

Fuss!

Hátat fordítok, nekiiramodom. Nem állok meg. Suhannak a kilométerek. Kiürül az agyam, ellazul a testem, gondolataim kizárólag akörül forognak, ahogy a talpam a földet éri. Béke…

A szabadságérzet pedig egyre csak fokozódik, ahogy távolodom a Kúriától.

2

Másnap reggel az ágyban terpeszkedve ébredek a közösségi helyiségben, a személyzet épp takarít.

– Basszus… – ülök fel motyogva. – Reggelt.

– Jó reggelt, Mr. Ward! – köszönt Rosa vidáman, és már szedi is le az ágyneműt.

Hála istennek, szeme se rebben a csupasz testem láttán.

A lepedőt a derekam köré tekerve felállok.

– Mennyi az idő?

– Tíz óra, Mr. Ward – válaszolja Rosa, kezében a meglendített friss lepedő fülsiketítően csattan.

Összerezzenve megindulok, léptemben elrúgom az útból a földön heverő üres üveget.

Lecammogok a lépcsőn, a privát lakosztályomba megyek, és a magam mögött bevágott ajtónak dőlök. Mi a francért csinálom ezt magammal?

Mert egy telhetetlen csődtömeg vagy, Ward. Nem tudsz betelni az alkohollal és a szexszel. Na meg az önostorozással…

És menekülsz.

De nincs hová.

A telefonom berregni kezd valahol, körbenézek a szobában. Az ágynemű szanaszét hever, a padlót különféle bőr fehérneműk díszítik. Bizsereg az agyam. Meztelen testek, egymásba fonódó végtagok képei villódznak a fejemben.
A gyönyör mordulásai. A kéj sikolyai. Egymást követő, semmit sem jelentő orgazmusok.

Megkönnyebbülés.

Megnyugvás nélkül.

Az ágyra zuhanva becsukom a szemem. Nem kellene. Pontosan tudom, mit fogok látni, mit fogok hallani. De kiürültem. Mindig üres vagyok.

Hét hónap. Hét hónapnyi gyűlölt, de megérdemelt magány. Nem bírok szembenézni egy olyan világgal, ahol nincs már Jake. Nem hagytam el a házat. Egyszer sem. Ezt a szobát is csak ritkán. Tizenöt éves korunk óta nem osztozunk rajta, de Jake mindig itt volt. Mindig emlékeztetett rá, hogy nem vagyok rossz, hiszen mi ketten egyek vagyunk, és mindenkinek két oldala van.

„Minden tőlünk telhetőt megtettünk.”

Az ő szavai, az ő komoly arca.

A szüleim tekintete, ahogy rám néztek, amikor az orvos kimondta ezeket a rettegett szavakat, a nyomorult életem végéig kísérteni fog.

Üres vagyok. Kurvára üres.

Jake már nincs.

A bűntudat végtelen.

A szüleim gyűlölnek.

Kopognak az ajtón, de nem mozdulok, nem érzek, nem akarok. Hallom, ahogy kinyílik. Tudom, ki az: pár órája érkeztek. Meglep, hogy ilyen sokára keresett csak fel.

– Szia – szólít meg Lauren a maga mögött becsukott ajtónak dőlve.

Csend.

Ahhoz sincs erőm, hogy elküldjem a fenébe, hogy azt mondjam, hagyjon békén. Odajön az ágyamhoz, leül a szélére. A vállam felé nyúl, kicsit megsimogatja. Halott tekintetem rátalál, arcom pont olyan sivár, mint az elmém. Elővesz egy üveg vodkát a táskájából. Letekeri a kupakot. Kortyol egyet. Arcizmom sem rándul, de amikor felém nyújtja, sikerül erőt vennem magamon, és felülök. Ledöntöm a fél üveget, vagy inkább leerőltetem. A torkomat égető érzés jólesik.
Legalább van mire koncentrálnom. Valami más, mint a kérlelhetetlen fájdalom. Nem adom vissza az üveget. Módszeresen nyelem az alkoholt, Lauren figyel, míg el nem fogy
az egész, majd visszazuhanok a matracra, becsukom a szemem.

Tudom, mi következik. Mozdulatlan maradok, amikor
a keze a takaró alá kúszva petyhüdt farkamat keresi.

– Gumi… mormolom.

– Gyógyszert szedek.

Kinyitom a szemem, Lauren már félmeztelen. Elkapom
a karját, az ágyra húzom, és rámászom.

Tompaság.

Jelentéktelenség.

De még így is sokkal jobb, mint a gyász és a bűntudat, és talán nem is vagyok másra jó.

Egy könnyű numera.

Az érzéseket hátrahagyva.

Ködös tekintetem kitisztítom pár pislogással, és majdnem kiugrok az ágyból. Újra cseng a telefonom, feltúrom az ágyneműt, hogy megtaláljam. Amalie neve virít a képernyőn. Visszahajítom az ágyra a készüléket, a zuhanyzóba masírozok, de Amalie elszánt próbálkozása csúfot űz belőlem, mialatt levakarom magamról az előző éjszaka mocskát.

Mire végzek, nem is tudom, hány nem fogadott hívásom és még egy-két hangüzenetem is lett. Kitörlöm az összeset. John is keresett. Őt visszahívom.

– Az új szárnyban van jelenésed – mondja köszönés helyett.

– Minek?

– A gerendák miatt. Az asztalos tudni akarja, meg vagy-e elégedve velük.

– Azok csak gerendák. Mégis mi bajom lehetne velük?

– Csak húzd ide azt az átkozott beled! – azzal leteszi, én pedig elröhögöm magam.

Istenem! Néha annyira szeretném beverni a pofáját!
Az érzés valószínűleg kölcsönös.

Nagyot sóhajtva belebújok az egyik legjobb öltönyömbe, a páncélzatomba vagy jelmezembe, ami eltakarja a töréseket. Némi wax segítségével felborzolom szőke hajamat, felkapom a Rolexemet, a bakancsomat, és már úton is vagyok az új szárny felé.

Johnt a legtávolabbi teremben találom, a plafont kémleli.

– Mi a gond?

John lehajtja a fejét, így abban a ritka megtiszteltetésben van részem, hogy láthatom a napszemüvege fölött átsejlő tekintetét.

– Tetszik? – mutat a négy vastag, párhuzamosan felhelyezett tölgyfa gerenda felé.

– Jól néz ki.

John felemeli a karját, én pedig kíváncsian várom, mi
a francot akar. A következő pillanatban megindul felfelé a teste, kezével átfogja az egyik gerendát, hatalmas, impozáns alakja a magasból lengedezik. Hátrahőkölök. Még inkább, amikor egy hangos reccsenést hallok.

– Mi a franc?

John a lábára érkezik.

– Még mindig tetszik?

– Megerősítésről nem volt szó – jegyzi meg a John mellett álló szikár, láthatóan pánikba esett fickó.

Bassza meg.

– Mennyit építettek már be? – teszem fel a kérdést, miközben a fejemben máris összeszorzom az új helyiségek és a gerendák számát.

– Mindegyiket – mordul fel John, és vádlón sandít a mesterember felé.

Ó. Hát ez remek.

– Meg kell oldanunk – fordulok az alvállalkozó felé, aki kétségbeesetten lapozgatja a telefonját. Bizonyára azt az e-mailt keresi, amiben egyáltalán nem volt szó vasalatokról.

Mindegy. Ez van, meg kell oldani. Jézusom! Különben kártérítési igények tömkelegével nézhetek szembe…

– Ezekről fognak lógni, haver – mutatok a gerendák felé.

– Mik fognak lógni?

– Emberek.

A mester elképed.

– E-e-emberek?

– Igen, emberek – indulok a kijárat felé magamban mosolyogva. Szerencstétlen biztosan azt hiszi, egy mészárszék készül. – Az irodámban leszek.

Az előcsarnokon áthaladva még mindig vigyorgok.
A helyi virágkötő épp kicseréli a helyiség közepén virító asztaldísz virágait. Megállok, hogy megcsodáljam az egyszerűen szép kálacsokrot.

– Mr. Ward – köszönt a virágkötő, és felhagy a hosszabb szárak vagdosásával. – Csodás napunk van!

Az impozáns kétszárnyú ajtót nézem, ami a köríves felhajtóhoz vezet.

– Elhiszem – fordulok vissza a virágkötő felé, aki álmodozón mosolyog, láthatóan megszédíti feltűnő kisugárzásom.

Elpirulva újra elmerül a szerintem már most is tökéletes csokor rendezésében.

– Gyönyörűek – jegyzem meg elbűvölve, és óvatosan megsimítom az egyik bársonyos, fehér szirmot.

A virágkötő tekintete a kezemre téved. Azon tűnődik, mi mindenre lehet képes.

– Szép napot! – hagyom magára a gondolatával, és folytatom az utam az irodám felé.

Sarah a nyári szobában egy számomra ismeretlen nővel beszélget, ami egyáltalán nem szokatlan, hiszen hetente lépnek be új tagok.

– Szia! – köszöntöm menet közben.

– Ó, Jesse, ő itt Geraldine! – mondja Sarah, mire megállok. – Ő egy új tag, most vezetem körbe. Geraldine, ő itt Jesse Ward. Ő a Kúria tulajdonosa.

Lassan emelem a kezem, miközben végigmérem. Talán a negyvenes évei közepén járhat. Valószínűleg ügyvéd. Valamiféle fensőbbség lengi körül. Feszült. Nehezen tud ellazulni. A legjobb helyre jött.

– Isten hozta a Kúriában – vetem be a védjegyemmé vált mosolyomat, és Geraldine képtelen elrejteni, hogy hatalmasat nyel.

Köhög kicsit, elfogadja a felé nyújtott kezem, én pedig pont annyira szorítom meg, hogy felkorbácsoljam a kíváncsiságát.

– Köszönöm – mosolyog vissza szemérmesen. – Alig várom, hogy több időt tölthessek itt.

Azt meghiszem…

– El sem akar majd menni – biztosítom, és továbbindulok. – Viszlát!

Geraldine felkapja a fejét.

– Úgy lesz – jelenti ki határozottan, és azt latolgatja, vajon csak kóstolgatom-e.

Hamarosan megtudja.

Nem kell Sarah-ra néznem ahhoz, hogy tudjam, összeszorítja a száját.

– Megmutatom a privát lakosztályokat – veszi vissza az irányítást, és szinte magával rántja Geraldine-t.

Az irodámba érve kiveszek egy üveg vizet a hűtőből, és egy húzásra ledöntöm. Tekintetem a bárszekrényre siklik. Onnan az órára. És vissza a bárszekrényre. Megrándul az állkapcsom. Megint az órára pillantok.

A telefonom csörgése ment meg, az asztalomhoz menet felveszem, és lehuppanok a székembe.

– Cathy.

– A lakásodban vagyok. Nem vagy itt.

– A Kúriában töltöttem az éjszakát.

– A legtöbb éjszakát ott töltöd. Nem nagyon van értelme itt kitakarítani a fürdőt és a szobákat. Lehetnék a házvezetőnőd akár ott is.

Felnevetek.

– Nem akarsz itt házvezető lenni, Cathy, higgy nekem!

– Miért nem?

– Nem illene hozzád.

– Hát, nem tudom. Írországban lovagoltam. Pillanatok alatt gatyába ráznám a helyet az egyik korbácsod segítségével.

Az asztalra borulva nevetek, miközben elképzelem Cathyt, az én illedelmes házvezetőnőmet a közösségi helyiségünk közepén, ostorral a kezében.

– Tudom, Cathy, de nekem ott van rád szükségem.

– Mégis mire, drágám? Alig vagy itt, hogy főzhessek neked. Mosnivalót is csak ritkán hagysz. Komolyan mondom, a hét fénypontja az volt, amikor a minap megtaláltam a sífelszerelésedet!

Elmosolyodom. Tudtam, hogy így lesz, ezért is dobtam be a sícuccomat, amikor arra jártam. Cathy azt akarja ezzel üzenni nekem, hogy inkább otthon kellene lennem ahelyett, hogy itt rázom a rongyot. Én megpróbáltam. Próbáltam otthon lenni. Többször is. Felért egy kínzással. Nem megy túl jól az egyedüllét, pláne, ha alkohol is van a közelemben, ami szükségszerűen mindig van. Az az albérlet évek óta megvan, de szinte sosem éltem ott. Arra viszont tökéletes, hogy ha a srácokkal a városban mulatunk, kényelmesen alhassunk. Az új penthouse-om a Lussóban már nem lehet csak egy éjszakai menedék. Tízmillióért kurvára nem.

– Nos, az új lakásom nagyobb lesz, ott nem unatkozol majd.

– Ott is fogsz élni?

– Igen – válaszolom. Önámító faszfej vagy, Ward. – Ez a terv, igen.

Ugyanezt gondoltam a mostani lakásommal kapcsolatban is, de az túl rideg, üres és barátságtalan. Viszont az új hely egészen más! Nem vagyok hajlandó tudomást venni arról a kósza gondolatról, ami az agyamon átsuhanva arról győzköd, hogy ez is csak egy lesz az újabb, szánalmas próbálkozások sorában arra, hogy rendbe hozzam magam. Az autó, a motorok, a kilométerekre lévő lakások mind azért lettek, hogy segítsenek elmenekülni. De semmi sem segíthet. Újra a bárszekrényre sandítok. Azért a semmi talán túlzás. Nézzük az órát…

– Alig várom, hogy láthassam! – lelkendezik Cathy.
– Mikor költözöl be?

– Szombathoz egy hétre.

– Remek! Megyek, megpucolom a snowboardodat
– mondja, majd leteszi, engem pedig megbűvöl a másodpercmutató araszolása.

Megmozgatom a vállam, kinyújtóztatom a lábam az asztal alatt. Beletúrok a hajamba. Futni. Futnom kellene. Felállok, hogy átöltözzek, amikor Sarah betrappol.

– Mindjárt itt a déli megbeszélés.

Visszazuhanok a székre.

– Milyen déli megbeszélés?

– A lakberendezővel. Tegnap délután szóltam – azzal lecsap egy mappát az asztalra. – De te máris vedelsz.

– Mégis mit jelentsen ez? – nézek rá döbbenten. – Szinte mindennap iszom egyet. Ez akkora bűn?

A védekezés a bűntudat első jele, higgyétek el. De Sarah és én másként kezeljük a lelkiismereti gondjainkat. Ő szarrá korbácsolja a pasikat, rajtuk éli ki a frusztrációját és minden haragját. Megbünteti őket. Ehhez képest én? Úgy tűnik, folyamatos önostorozásban élek.

– Nem bűn – tűnődik el Sarah, és kisasszézik az irodámból.

– Miért nem te intézed ezt a megbeszélést?

– Mert a tagokkal kell foglalkoznom. Ha végeztél, át kell néznünk a listát – teszi hozzá, és visszafordul az ajtóból. – Ma a közösségi helyiségben leszek.

– És?

Én aztán nem megyek sem Sarah, sem a korbácsa közelébe, az biztos! Akár hiszik, akár nem, igenis van lelkiismeretem, még ha időről időre el is veszítem. Sarah-val kapcsolatban ez még nem fordult elő. Ezt a hibát nem követem el még egyszer. Összerezzenek. Sarah pillantása elárulja, hogy olvas a gondolataimban.

– Legyen szép napod, Jesse! – vágja be maga mögött az ajtót, nekem pedig ökölbe szorul a kezem.

Igyekszem leküzdeni a haragom, és nem a szoba túlsó végében lévő üvegekre nézni. El kellene távolítanom őket. Meg kellene tisztítanom az irodámat és a lakást is a kísértéstől. De minek? A háztól ötven lépésre van egy kocsma, és egyébként is, mivel kínálnám meg a haverokat, ha feljönnek hozzám?

Kifogások…

Meglazítom a nyakkendőmet, szinte megfulladok. Most aztán végképp nem jön jól egy megbeszélés. A fejem ködös, a testem merev, a hangulatom a béka segge alatt van. Francba… Innom kell.

A Rolexemre pillantok abban bízva, hogy mást mutat, mint a falióra, de nem. Felnyögök. Még egy óra. Nem bírok ki még egy órát! Felállok, leveszem a zakómat, és kigombolom az ingem felső gombját, majd visszaroskadok a székbe, a plafonra bámulok, és feltűröm az ingujjamat. Még egy óra. Még egy óra. Még egy óra.

Kopogtatnak. A fejem lehanyatlik, miközben a nagyfiú betrappol az irodámba.

– Jesse. Miss O’Shea a Rococo Uniontól.

Még egy óra.

– Tökéletes. Köszönöm, John.

Hangom érdesen cseng. Gyorsan letudom ezt a megbeszélést, aztán iszom egyet. Csak egyet. Ragaszkodnom kellett volna ahhoz, hogy Sarah intézze ezt. Nincs hozzá hangulatom – nyugtalan, zsémbes és felajzott vagyok.

Figyelem, ahogy John lassan félreáll. Mi ez az arc? Egykedvű, mint mindig, a napszemüvegtől függetlenül kifürkészhetetlen, de… félrebillentem a fejem.

És szinte megfulladok, amikor felfedi, ki áll mögötte. Sajgó testem új életre kel, hátam kiegyenesedik.

Mi… a… fasz?

Lassan felemelkedek a székről, tisztában vagyok azzal, hogy a nő tekintete követi a mozdulatot. Hát ő lenne az?
Ő pakolta tele plusz egymilliónyi olasz cuccal az új lakásomat?

Megkerülöm az asztalt, közben minden egyes gyönyörű porcikáját magamba szívom. Micsoda kellemes meglepetés! Az itt megforduló nők általában harmincöt pluszosok.
Ő mennyi lehet? Huszonöt? Túl fiatal hozzám. Túlságosan fiatal.

Beharapom az ajkam, gondolkodom. A nő egy pillanatra sem veszi le rólam a tekintetét. Kissé… meghökkentnek látszik. Magamban elmosolyodom.

Megmozdul a lábam, de nem is érzem a végtagjaimat. Elmém kitisztult, a látásom éles, mint a sasé, az érzékeim harcra készek. Mintha huszonöt kilométert futottam volna. Szeretem azt az érzést, de sokkal jobb, ha nem kell majdnem kinyírnom magam ahhoz, hogy átéljem azt a fajta szabadságot. Megérintem az államat. Borotválkoznom kellett volna. Vajon öregít a borosta?

Közelebb lépek hozzá. Jézusom… Ez a nő egyre szebb! Sötét haját feltűzte, tökéletes alakja sikongatva kéri, hogy megérintsem. Ki akarom szabadítani a haját, hogy beletúrhassak a fénylő tincseibe. És a szeme… Istenem! Azok az éjsötét szemek…

Szent ég, Ward! Szedd össze magad!

De… nem csak én gyönyörködöm itt. A nő majd felfal
a szemével. Nem erre számított, az látszik. Vajon mire?

John azt mondta, Miss O’Shea, nem igaz? Miss.

Fenséges teremtmény. Tökéletesen és végtelenül fenséges.

Egyáltalán nem illik ide. Anyám! Ha a Kúria férfi tagjai közül valaki meglátná, összeverekednének azért, hogy ki vihesse először a közösségi helyiségbe. Elszabadulnának az indulatok, talán egy vérfürdőt sem úsznánk meg.

Rámosolygok. Ez lenne a feladat, de a jól bevált fegyveremet ezúttal képtelen vagyok előhúzni. A vonzerőm cserben hagy, úgy érzem magam, mintha gyomorszájon vágtak volna. Miss O’Shea tekintetében nyoma sincs a vágyakozásnak, ami mindig megborzongat.

Miss O’Shea… bizonytalan. A döbbenettől mozdulatlan és néma lett. Ahogy én is.

Végül sikerül rávennem a karom, hogy felemelkedjen, és feléje nyújtom a kezem. Ő még mindig mintha kővé dermedt volna. Lefagyott. Transzba esett. Három másodpercet kap, mielőtt megmozdulnék.

Egy.

Kettő.

Három.

Lassan előrehajolok, megragadom a vállát, arcom határozottan az ő puha, olíva bőréhez közelít. Az illata képes lenne megrészegíteni. A kezem, kisasszony, órákon át fogja kényeztetni. Ahogy a szám, a nyelvem és a farkam is.

– Örömömre szolgál – búgom halkan.

Mert kurvára így van. Hihetetlenül váratlan öröm, hogy látom.

Miss O’Shea felsóhajt, én mosolygok, engedek a szorításon, lehajolok, hogy szemmagasságba kerüljünk.

– Jól van?

Ahogy a lélegzetelállító csokoládébarna szempár rám szegeződik, önkéntelenül elmosolyodom. Rohadt boldognak érzem magam. És ez… igazából felszabadító.

Hirtelen mintha felébredne az álmodozásból, Miss O’Shea hátralép, kezem az oldalamhoz zuhan. Elfojtok egy fintort.

– Üdv – köszönt szinte köhögve. – Ava. Avának hívnak – nyújtja felém a kezét.

Ez a hang… Bassza meg, végem van. Ráadásul remegek is! Tényleg be kell fejeznem az ivást. Viszonzom a kézfogást, megszorítom, de azonnal el is kapom a kezem. Mintha áramütés suhant volna végig a karomon, egészen a szívemig, ami vadul megugrik.

Mi a franc volt ez?

Kábultan, mérhetetlenül összezavarodva ismétlem meg a keresztnevét. Természetesen jön a számra, de más szó eszembe se jut. Jézusom! Muszáj ezt üvöltenem, amikor beverem neki! Azt akarom, hogy sikítson, hogy karmoljon és harapjon, ahol csak ér! Ava csak néz… Ez a fájdalmasan szép fiatal nő engem néz, és én most először a kicseszett életemben lefagytam. Nincsenek szavak, csak megannyi gondolat.

Fel kell ajánlanom neki egy tagságot. Megkaphatja ingyen. Évek óta először érzem, hogy dübörög a szívem. Talán az izgalomtól? Vagy a várakozástól? Nem tudom, de egy dolog biztos…

Soha életemben nem láttam ilyen tisztán egy nőt. Sosem akartam senkit, mielőtt innék egyet. De ő? Azonnali, kontrollálhatatlan vonzalmat vált ki belőlem, ami számomra ismeretlen terep. Olyannyira, hogy fogalmam sincs, mit tegyek.

– Igen, Ava.

Miközben odébb lépek, felrázom magam ebből az agyhalott állapotból. Ez a nő más, mint akikkel eddig dolgom volt. Zsebre dugom a kezem, csak hogy visszafogjam a késztetést. Mintha minden irányíthatatlanná vált volna:
az agyam, a szám, a testem.

– Köszönöm, John – pillantok a nagyfiú felé, aki már az ajtónál áll.

Tekintetemmel igyekszem jelezni neki, hogy ismeretlen területre tévedtem, de ő ezt már rég tudja. Már akkor látta, amikor találkozott Ava O’Shea-vel a bejáratnál.

John elmosolyodik, majd távozik.

Én pedig egyre mohóbban fordulok vissza Ava felé. Istenem… Megrázom a fejem, próbálok kitalálni valamit. Leülni. Kínálj fel neki egy ülőhelyet. A kanapék felé intek, majd a bárszekrény felé indulok.

– Tölthetek egy italt? – kérdezem mélyen lehajtott fejjel az egy kocsmát megszégyenítő kínálatot pásztázva.

Egy italt? Tényleg alkohollal kínáltam egy délben tartott megbeszélésen? Elképedve fordulok vissza Ava felé, aki szintén megrökönyödve néz a bárszekrény irányába.

– Nem, köszönöm.

– Vizet? – próbálom menteni a menthetőt, de közben némán kiröhögöm a saját ostobaságomat.

– Legyen kedves – enged meg egy félmosolyt még mindig ugyanott állva Miss O’Shea.

Vajon ő is ugyanolyan haszontalannak érzi magát, mint én? Remegő lábak, pillanatnyi elmezavar?

Kiveszek két üveg vizet a hűtőből, Ava pedig végre megindul a kanapé felé, ami remek alkalmat ad arra, hogy végigkövessem a tökéletes ruhába burkolt tökéletes testének tökéletes körvonalát. Istenem, segíts!

Szerzek egy poharat.

– Ava?

Miss O’Shea megtorpan. Hátranéz. A farkam pedig, ami általában csak bódult állapotban reagál, megrándul a bokszeremben.

Ez riasztó. Módfelett nyugtalanító. Hány éves lehet? Újra elképedek saját magamon. Mennyi is vagyok én? Egyáltalán nem ünnepeltem a születésnapomat, mióta elvesztettem Jake-et.

– Igen? – néz a szemembe ez a tünemény.

– Poharat?

– Igen, kérek.

Ava elmosolyodik, a péniszem erre majdnem szétrobban. Igyekszem lenyugtatni magam, mialatt Miss O’Shea letelepedik a kanapéra, és előhúz valamit a táskájából, majd remegő kézzel kiteszi maga elé az asztalra, a telefonja mellé. Leülök vele szemben. A házban ez most a legjobb ülőhely, pedig van jó pár csodás ülőalkalmatosság a környéken. A vizesüvegek az asztalra kerülnek, ellazulok, Ava közben valamit jegyzetel, de szerintem csak rendezni akarja a gondolatait.

– Nos, mivel kezdjünk? – teszem fel a kérdést, hátha sikerül megtörnöm a kínos csendet.

Miss O’Shea felnéz, épp, amikor kortyolok egy kis vizet. Tekintete a számra tapad. Mosollyal válaszolok, amitől megijed, és újra elterelő hadműveletbe kezd: önt magának egy kis vizet. Amit nekem kellett volna. Mégis miféle úriember vagy te, Ward?

– Azt hiszem, önnek kellene megmondania, miért vagyok itt – néz végre bátran a szemembe.

– Hogy?

Igen, miért is van itt? Gondolataim ide-oda cikáznak, és mindet Ava uralja. Csakis ő. Semmi más. Sem a szaros múlt, sem a bűntudat, sem a szégyen, sem a fájdalom. Csakis ő.

– Konkrétan engem kért – emlékeztet halkan Miss O’Shea.

Á! A berendezés! Ez a káprázatos lény mestere a lakberendezésnek.

– Valóban.

Mosolyom önkéntelen és természetes. Egyáltalán nem erőltetem. Egyszerűen tetszik, ahogy nehezére esik a szemembe nézni. Még mindig próbál levegőhöz jutni, oldalra pillant, hogy összeszedje magát, mielőtt újra rám néz. Igazán… elbűvölő. Tudom, hogy hatással vagyok a nőkre, de eddig egyikőjük sem próbálta elrejteni a vonzalmát előlem. Talán, esetleg – szinte biztos – azért, mert a nők, akikkel találkoztam, mind az én nagyszerű intézményem tagjai voltak. Kerülgetni a forró kását pusztán időpazarlás, ha az ember ki is mondhatja a vágyait, sőt, valóra is válthatja azokat.
Ez pedig a Kúriában mindenki számára lehetséges, beleértve engem is. De ez a nő… egészen más. Az ő esetében nem vezet sehová a merészség.

Én viszont nem ismerek más módszert.

A homlokom újra összeráncolódik. Pontosan hová is akarsz eljutni vele, Ward?

– Megkérdezhetem, miért?

– Megkérdezheti – közeledek pár centit az asztal felé, de még mindig a kanapé szélén ülve szabaddá teszem a kezem, könyököm a térdemen pihen.

– Rendben. Miért? – faggat tovább elbizonytalanodva Miss O’Shea.

– Remek dolgokat hallottam önről.

Elpirult volna? Milyen bájos! Egy újabb jelző, ami számomra ismeretlen.

– Köszönöm. Szóval, miért vagyok itt?

– Nos, hogy lakberendezzen.

Rezzenéstelen arccal, némán kuncogok a mocskos gondolataimon. A válaszom nagyon más is lehetett volna.

– Pontosan mit kellene berendezem? Ahogy elnézem, itt minden tökéletes.

Igaza van, de most legszívesebben az egész házat újraterveztetném vele, csak hogy itt tartsam. Hogy nézhessem. Hogy csodálhassam. Hogy érezzem ezt a furcsa bizsergést, és megszabaduljak a véget nem érő önpusztítástól, amit az életem jelent.

– Köszönöm. Elhozta a portfólióját?

Ezt csak alibiből hozom fel, egyáltalán nincs szükségem arra, hogy lássam a korábbi munkáit. A Lusso bőven elég volt ahhoz, hogy tudjam: ő a legjobb a feladatra. De a fenébe is, kezd túlnőni rajtam ez a dolog!

– Természetesen – azzal előhúzza a táskájából, kiteszi az asztalra, én pedig automatikusan átsétálok az ő kanapéjához. Amint leülök, Ava finoman arrébb csúszik.

– Nagyon fiatal ahhoz, hogy ilyen kiforrott lakberendező legyen – jegyzem meg a mappát lapozgatva.

– Ön hány éves? – buggyan ki belőle a kérdés, nekem pedig megáll a kezem lapozás közben.

Anyám! És még azt hittem, én vagyok a szókimondó! Holott ő az, akinek nincsenek gátlásai. Így viszont leleplezte, milyen lelkiállapotban van. Megerősítette azt, amit eddig is gyanítottam. Vonzódik hozzám.

Mégis, ez a kérdés…

Arról árulkodik, hogy számít neki a kor. Tehát ezen agyal. Francba! Hány évesnek látszom? Ezen a téren most először reccsen meg az önbizalmam. Talán azért, mert ismeretlen terepre tévedtem egy láthatóan sokkal fiatalabb nővel.

Beharapom az ajkam, gondolkodom. Kerüld ki a kérdést! Egyszerű. Ava arca – szerencsére – pipacsvörös.

– Huszonegy – válaszolom, mire ő felkacag, én pedig felhúzom a szemöldököm.

Részben az ámulat, de főként a sértettség okán.

– Elnézést – fordítja a portfóliója felé a tekintetét.

Folytatom a lapozást, és amikor az új lakásom képeihez érünk, elmosolyodom.

– Ez nagyon tetszik.

– Nem hinném, hogy a Lusso-beli munkám illene ide.

Egyenesen a szemébe nézek. És te, Ava? Te illenél ide?

– Igaza van. Csak azt mondom… nagyon tetszik.

– Köszönöm.

Ügyetlenül nyúl a pohár után. Ava szerény. Zárkózott. Üdítő változás azok után, hogy egész felnőtt életemben rámenős nők vettek körül. De egy biztos: muszáj ellazulnia. Persze, csak egy kicsit. Mert a természete megnyerő. A furasága, az, hogy próbál higgadtságot erőltetni magára, szintén pezsdítő.

Milyen különös érzés ez! Ahogy megigéz. Ahogy elvarázsolódik. Elégedett mosollyal nézegetem a képeket, miközben Ava tekintete a sejtjeimbe hatol. Egy leheletnyit arrébb mozdítom a térdem, megsúrolom a lábát. Miss O’Shea összerezzen, és sietve elhúzódik.

– Hol találom a mosdót? – pattan fel a ruháját igazgatva.

Lassan fölé magasodom.

– A nyári szoba után balra.

– Köszönöm.

Nem mozdulok. Nem hagyok neki, csak egy szűk sávot, amin elmehet. Ava visszatartja a lélegzetét. Én is. Tekintetem rendületlenül követi gyors lépteit az ajtó felé, míg a fa bútordarab közénk nem furakodik.

– Azt a kurva… – roskadok fújtatva a kanapéra.

Ava O’Shea. Nem tudom, mire számítottam, de az biztos, hogy nem rá. Felfújt arcomat erősen megdörzsölöm. Hívd el randizni. Ennyire egyszerű. Leszámítva, hogy én nem szoktam randira hívni a nőket. Lerészegedem, és minden elképzelhető, mocskos módon megbaszom őket, de valami azt súgja, hogy Ava O’Shea nem lenne elragadtatva attól, ha megkérném, csatlakozzon hozzám a privát lakosztályomban. Ez a nő teljesen más, mint akikhez szoktam, és fogadok, hogy fogalma sincs az efféle életvitelről. De vajon kíváncsi rá? Hátat fordítana, ha meglátná, mit is árulok itt? Nem hinném.

Fintor.

Szemöldökráncolás.

Visszahőkölés.

Nem. Ez a hely nem illik hozzá. Ava túl… bájos. Inkább csipke, mint bőr. Inkább szenvedélyes szeretkezés, mint állatias orgia. Úgy érzem, nem érné be kevesebbel, mint egy tündérmese, én pedig mindenkinél jobban tudom, hogy tőlem csak egy horrortörténetre számíthat. Sötétségre. Csúfságra. Fájdalomra. Bűnre. Bűntudatra.

Ő nem a te súlycsoportod, Ward.

Kinyílik az ajtó. Majd kiugrom a bőrömből.

– Az isten szerelmére, Sarah! – csattanok fel.

– Bocsánat. Hamarabb végeztem, mint hittem. Szeretnéd, hogy átvegyem…

– Nem – kapom fel Ava mappáját, és lapozgatni kezdem. – Megoldom, köszönöm.

Megkockáztatok egy kósza pillantást, bár tudom, mi az, amire számíthatok. Sarah szemöldöke az egekbe szökött.

– Jól vagy?

– Aha.

Ez persze hazugság. Szerintem nem vagyok jól. Olyan… furcsán érzem magam. Csalódott vagyok. Mert Miss O’Shea nem illik a képbe.

– Megkereslek, ha végeztem.

Sarah szemöldöke akkor sem kerül nyugvópontra, amikor becsukja az ajtót, ami komoly teljesítmény, ha figyelembe vesszük, mennyi szarságot injekcióztak már bele. Ledobom a mappát az asztalra, és egy tervet próbálok kiagyalni, mert – és ez egy iszonytató felismerés – Ava megérintett.

Egyszerűen tudnom kell, mi van az alatt a sötétkék ceruzaruha alatt. Meg kell ízlelnem az ajkát. Éreznem kell a csípőjét. Meg kell ismernem őt. Udvarolnom kell neki. Akkor randira kell hívnod, Ward! Azt hiszem, ez a helyes viselkedés.

Mindez szép és jó, de csak feltételezem, hogy érdeklem őt. Meglehet, hogy totál félreértem. Mi van, ha azért viselkedik így, mert egy elit szexklubban kell tárgyalnia egy olyan pasival, aki reményeim szerint rácáfol a fejében élő szexklubtulajdonos-sablonra?

Tekintetem az asztalon heverő telefonjára siklik. Hm…

Ahogy már mondtam, kizárólag a merészséget ismerem.

Sietve felkapom a készüléket, feloldom a képernyőjét. Irány a névjegyzék. Beírom a számom, és gyorsan fel is hívom magam, hogy el tudjam menteni az övét. Hogy ez már zaklatás szagú? Egyáltalán nem. Szimplán megspórolom az időt magamnak, amit arra fecsérelnék, hogy a cégén keresztül szerezzem meg az elérhetőségét. Kizárólag abban az esetben, ha elfelejtene névjegykártyát adni.

Visszateszem a mobilját, most már a táskáját fixírozom. Szélsebes pillantás az ajtó felé. Gondolkodom. De mielőtt észrevenném, már nyakig benne vagyok a bajban. Hamar kikapom a tárcáját, és remegő kézzel ki is nyitom. Ott lapul a jogosítványa. Kiveszem, és átfutom az adatokat. Bármilyen szörnyen is hangzik, a szívem kissé elszorul. Huszonhat. Huszonhat éves. Ott áll, feketén-fehéren. Túlságosan fiatal hozzám, és mivel ő firtatta a koromat, bizonyára arra jutott, hogy túl öreg vagyok hozzá.

– Bassza meg – fújtatok lesújtva.

Kopogtatnak. Picsába! Visszadobom a tárcáját a táskájába, és felkapom a mappát.

Miss O’Shea belép, én pedig mosolyogva nézek rá. Biztosan a bűntudat szülte, nem lehetett más. Igen, az imént tökéletesen megsértettem a magánszféráját. Igen, én is azon tűnődöm, hogy mi a fene ütött belém.

De amint észreveszem, hogy valami megváltozott a testtartásában, elkedvetlenedem. Sokkal összeszedettebbnek tűnik. Határozottabbnak. Nem lett volna szabad engednem, hogy használja a mosdót.

A szemközti kanapéhoz sétál, és tudomást sem vesz rólam, amikor helyet csinálok neki magam mellett. Akkor mostantól szakmai alapon viszonyul hozzám? Kényszeríti magát, nehogy szétessen?

Ha rajtam múlik, biztosan nem.

– Minden rendben? – kérdezem, hogy tudassam vele: átlátom a helyzetet.

– Igen, minden rendben.

A csattanós válasza visszavonulóra késztet.

– Megmutatná, hol van a tervezett projektje, annak érdekében, hogy megbeszélhessük az elvárásait? – veszi kezébe az irányítást Ava.

Szemöldököm önszántából szökik a magasba. Örömmel megosztanám vele az elvárásaimat, de a lakberendezéshez semmi köze ennek a témának.

– Persze.

Az asztalomról magamhoz veszem a telefonom, és sietve követem Miss O’Shea-t az ajtó irányába, hogy megelőzhessem. Bűvöld el a hagyományos módon, Ward!

Meghajlok, miközben kinyitom neki az ajtót, és bevetem az egyik legszédítőbb mosolyomat. Ava nincs elájulva. Szóval eljátssza az elérhetetlent? Nos, Miss O’Shea, szerencsétlenségére meglehetősen elvarázsolt, amiért csak önmagát hibáztathatja.

Ahogy elhalad mellettem, tekintetem a derekára vándorol, és a kezem azelőtt követi, hogy megálljt tudnék parancsolni neki. Ava válla megugrik, légzése felgyorsul, fokozza a tempót, majd hirtelen megáll, amikor a nyári szobához érünk. Nem tudja, merre menjen tovább.

– Játszik? – érdeklődöm a kinti pályákra mutatva.

Nevetése tiszta és örömteli, nekem pedig jólesik, hogy én váltottam ki belőle. Hogy sikerült megnevettetnem. Kezd felengedni. Egy pont neked, Ward.

– Nem, nem játszom.

Elégedetten vigyorgok, és még jobban, amikor Ava mosolya is szélesedni kezd. Végem van! A szépsége megtízszereződött.

– És ön? – kíváncsiskodik, miközben folytatjuk az utunkat.

– Nincs ellenemre, de én inkább egy extrém sportos fickó vagyok.

– Miféle extrém sport?

Az a fajta, amitől a könnyed is kicsordul.

– Főként snowboard, de próbálkoztam már vadvízi evezéssel, bungee jumpinggal és ejtőernyőzéssel is. Kissé adrenalinfüggő vagyok. Szeretem érezni, ahogy forr a vérem.

Gyakrabban kellene hódolnom ezeknek a sportoknak, hogy egészségesebb úton jussak adrenalinhoz.

Néhány kellemes másodpercen át csak úgy nézem Avát. Milyen kellemes. Egy normális beszélgetés normális dolgokról, egy meseszép nővel.

– Extrém.

Nem bírom megállni.

– Nagyon extrém.

Miss O’Shea-nek elakad a lélegzete. Küzd, nehogy újra kicsússzon a száján valami helytelen dolog. A páncélnak, amivel felvértezve visszatért a mosdóból, búcsút inthet.

– Mehetünk? – kérdezem.

Ava egy pillanatra lehunyja a szemét, hogy összeszedje magát, én pedig biztosra megyek, hogy amikor kinyitja, ne tudja elkerülni a tekintetemet. Mélyrehatóan néz, mintha keresne valamit. De vajon mit?

– Igen, ha lehet – válaszolja pihegve.

Derülten vezetem a bárhoz, ahol Sam egy bárszéken csücsül. Sam milliomos, akinek nincs más dolga, mint perverziókkal tölteni az idejét. Az viszont szokatlan, hogy ilyenkor Drew is itt van. Üdvözlésképp vállon suhintom őket.

– Srácok, ő itt Ava. Ava, ők itt Sam Kelt és Drew Davies.

– Jó napot! – méri fel tetőtől talpig Avát a mindig hűvös Drew.

Igen, egyetértünk, haver, ez a nő egyáltalán nem illik ide.

– Üdv – köszönti Ava.

– Isten hozta a kéj szentélyében! – emeli fel a sörét Sam, mire elfintorodom. – Meghívhatom egy italra?

– Nem kérek, köszönöm.

– Jesse?

– Nem, én sem kérek. Épp megmutatom Avának az új szárnyat. Ő fogja berendezni – magyarázom Miss O’Shea-re mosolyogva.

Talán kissé előreszaladtam. Egyáltalán nincs még kőbe vésve, hogy elvállalja a megbízást, de én mindenképpen nyélbe akarom ütni az üzletet.

– Legfőbb ideje – kezd rá Drew. – Sosincs elég szoba.

– Milyen volt boardozni Cortinában? – vált témát Sam, hogy elterelje a figyelmünket Drew nyafogásáról.

Letelepedek az egyik bárszékre.

– Fantasztikus! Az olaszok síelési stílusa nem sokban tér el a laza életvitelüktől.

Avát figyelem, miközben beszélek. Érdeklődő, többre kíváncsi, és ez már önmagában is hízelgő, úgyhogy elhadarom, mi mindent csináltam Olaszországban. Leszámítva a nőket és az ivászatot.

– És jól megy? – firtatja Miss O’Shea csendesen, most már nem feszélyezi, hogy rám nézzem.

Mégis mi? A szex? A síelés? Az udvarlás?

– Nagyon – válaszolom, mire ő sokatmondóan bólint, tekintetünk egybeforr.

A hancúrozásra gondol, pedig az olasz beszámolómban nem is utaltam efféle időtöltésre. Vagy ő inkább szeretkezésnek nevezné? Mindegy. A lényeg, hogy a farkam benne legyen. Ebből a szempontból nem számít, hogy hívjuk.

– Mehetünk? – állok talpra, az irányt mutatva.

Miss O’Shea elköszön a srácoktól. Nem kerüli el a figyelmemet a haverjaim érdeklődő pillantása. Bármit is képzelnek most, az biztos, hogy nem tetszene nekem.

– Szóval, itt jön a lényeg – fordulok a lépcsőre, Ava követ. – Ezek itt a privát lakosztályok – mutatok pár ajtóra, a sajátomét is beleértve.

Ava. Odabent. Egy pillanatra lehunyom a szemem, igyekszem leküzdeni a fantáziámat, ahogy elérjük az ólomüvegezett ablakot a közösségi helyiségbe vezető lépcső alján. Felnézek, az agyam máris egy újabb képet vetít elő. Hogyan mutatna Miss O’Shea odafent? Az andráskereszten lógva? Egy lóhoz bilincselve? Kifeszítve egy ágyon?

De ekkor…

A cipőmre szegezem a tekintetem, mert eszembe ötlik valami, amire egyáltalán nem voltam felkészülve.

Ha Ava abban a szobában lenne, az összes férfi, aki itt van, hozzáférhetne, hogy élvezkedjen vele. Ajkamat rágcsálva cikáznak a gondolataim. Mindenki őt nézné. Ez nem tetszene.

Erőt veszek magamon, és továbbindulok. Igyekszem kitisztítani a fejem.

– Ez az új szárny.

Nagyon nem tetszene.

– Itt lenne szükségem a segítségére – teszem hozzá, és már bent is vagyunk.

Az ács egy létra tetején épp a plafonba fúr.

– Ez most épült?

– Igen. Egyelőre csak a váz van meg, de biztos vagyok benne, hogy képes orvosolni ezt. Megmutatom – azzal gondolkodás nélkül megfogom a kezét, és az utolsó szobába vonszolom.

Mosolyogva nyugtázom, hogy nem ellenkezik. Mert ő is érzi. Bármi is ez a furcsa bizsergés, ő is érzi.

– Mindegyik ilyen hatalmas? – szabadítja ki a kezét Ava, én pedig csak annyit tehetek, hogy nem dorgálom meg ezért.

Számomra nem okoz túl sok örömöt az élet. A szex inkább szükség, mint élvezet. A célhoz vezető út. Egy szokás. Egy bűn. De Miss O’Shea-t megérinteni igazán kellemes, és őszintén szólva rohadt nehéz elfogadnom, hogy elhúzta a kezét.

– Igen – világosítom fel, miközben körülnéz.

– Fürdőszoba is tartozik hozzájuk?

– Így van.

Nekidőlök a falnak, amikor elnyeli az egyik. Ezek a lakosztályok most egyáltalán nem érdekelnek. Most az izgat, hogy a picsába fogom rávenni ezt a nőt arra, hogy velem vacsorázzon. Valahol máshol, nem itt. Távol a férfi klubtagok ácsingózó tekintetétől. Távol a nőktől, akiket ismerek annyira, hogy tudjam, azonnal gyűlölni fogják a fiatalsága és üdesége miatt, és persze azért, mert képes volt elbűvölni engem, ennek a szexparadicsomnak az érzéketlen, kiismerhetetlen urát.

Ava újra megjelenik. Végigmér. Gondolkodik. Azon kapom magam, hogy aggódom. Összeszűkülő tekintetemből ezt bárki észreveheti, de leszarom, mert képtelen vagyok legyűrni.

– Nem hiszem, hogy én vagyok a legmegfelelőbb erre a feladatra.

Nem. Hát persze hogy nem. Kizárt. Evezz hétköznapi témákra, Ward. Beszélgess a teniszről. A tévéről. A zenéről!

– Azt hiszem, megvan önben mindaz, amit akarok.

És igen, ezt mondtam. De nemcsak úgy kicsusszant, hanem halkan közöltem vele. Sokatmondóan. Az arcátlanság az egyetlen, amit ismersz. És ami a leginkább aggasztó, az az, hogy Ava láthatóan visszavonulót fúj. Szóval bassza meg, harcolni kell!

Felismerem, ha valaki vonzódik hozzám, és ez a nő egyáltalán nem közömbös irántam. De akkor mi a francért próbál ennyire szenvtelennek tűnni? Talán ez a hely az oka? Lehetséges, hogy az én alaposan felépített, nívós szexklubom ijeszti meg? Ez a buta kérdés az én fejemben is sokszor megfordul. Hát persze hogy neki is eszébe jut! Bárki, akinek idegen ez az életstílus, gyanakvóvá válik. Ami nem szokott zavarni. Sem a szüleim, sem a húgom, sem senki más esetében. De ennél a nőnél? Aggaszt, hogy azt hiheti, ez egy romlott hely. Hogy én vagyok romlott. És ami még rosszabb, aggaszt az is, hogy igaza lehet.

– Én a modern luxussal foglalkozom – mondja Ava, ahogy újra körbenéz. – Biztos vagyok benne, hogy Patrick vagy Tom ideálisabb lenne az ön számára. Ők dolgoznak
a korabeli projekteken.

Nem tudom, ki az a Patrick vagy Tom, de szó sem lehet róluk. Azt akarom, hogy Miss O’Shea dolgozzon itt, hogy én is dolgozhassak rajta.

– De én önt akarom.

– Miért?

– Úgy tűnik, nagyon jó lesz.

Jesszus, Jesse! Nem lehetnél ennél diplomatikusabb?

Ava szeme tagadhatatlanul elkerekedik.

– Mi az elvárás?

Ez a beszéd! Gyorsan levonom a következtetést, hogy csakis az ösztöneimre hagyatkozhatok. Ahogy mindig. Óvatosan elmosolyodom.

– Érzéki, intim, fényűző, izgató, pezsdítő…

Miss O’Shea döbbenete letaglóz, ezt be kell vallanom.

– Jól van – szól közbe megfontoltan. – Van bármi konkrétum, amit figyelembe kell vennem?

– Egy nagy ágy és sok-sok akasztó.

– Miféle akasztó?

– Nagy, fából készült. Ó, és a megfelelő világítás.

– Megfelelő, de mihez?

– Nos, a felsorolt elvárásokhoz, természetesen.

Mi nem érthető ezen? Ava elveszettnek látszik.

– Igen, természetesen – ismétli, majd a plafonra néz.
– Minden lakosztályban vannak gerendák? – kérdezi immár felém fordulva.

– Igen, mert létfontosságúak.

Már ha meg lesznek erősítve.

– Van esetleg olyan szín, amivel dolgoznom kell, vagy amit el kellene kerülnöm?

– Nincs, dobja be magát.

Ava tekintete riadalmat tükröz.

– Parancsol?

– Magára bízom – pontosítok mosolyogva.

Mélyen leszarom, milyen színeket választ.

– Említette az ágyat. Esetleg van olyan típus, amit előnyben részesít?

Legyen elég nagy ahhoz, hogy kikötözhesselek, és hogy hempereghessünk rajta.

– Nincs, csak az számít, hogy nagyon nagy legyen.

– Mi a helyzet a szövetekkel?

– Minél több kell.

Elegem van abból, hogy a köztünk lévő kémiát úgy kerülgetjük, mint macska a forró kását. Hiába utalgatok finoman, Ava mintha semmit sem akarna érteni. Kell valami, ami egyértelmű, valami félreérthetetlen.

– Tetszik a ruhája.

A földre hajítva még jobban tetszene.

– Köszönöm.

Ennyi volt, Miss O’Shea szó szerint menekül.

– Megvan minden, amire szükségem lehet. Holnapra összerakok pár tervet.

Tehetetlenül állok pár pillanatig, igyekszem felfogni a hallottakat. Minden, amire szüksége lehet? Utánamegyek, mert nekem egyáltalán nincs meg minden, amire szükségem lehet.

Mire kiérek a lépcsőhöz, ő már félúton tart lefelé. Picsába! Milyen gyors ez a nő! Lerohanok, pont akkor érem utol, amikor megfordul.

Teljesen szétesett, ahogy én is, bár én sokkal jobban titkolom.

– Alig várom, hogy felkeressen, Ava – nyújtom felé
a kezem, amit óvatosan ugyan, de elfogad.

A bizsergés azonnal megérkezik. És függőséget okoz. Istenem, kérek még ebből!

– Bájos a szállodája.

Hátrahőkölök. Hogy szálloda? Mégis miről…

Úgy csap le rám a felismerés, mint egy hurrikán. Mi a fasz? Nem tudja. Bassza meg, nem tudja, hogy mi ez a hely! Hogy mit csinálunk. Ennyire figyelmetlen lenne? Vagy ennyire ártatlan? Nem tudom, megkönnyebbüljek-e vagy aggódjak, hiszen most már biztos, hogy nem a klubom hozta ilyen kellemetlen helyzetbe, hanem csakis én.

– Valóban bájos a szállodám – rebegem a szemébe nézve, miközben az egész testem zsibong.

A szívem sebesen ver, mintha csak jelezni akarná, hogy odabent van. Hogy mindig is ott volt. Érzéketlenül, közönyösen, de halványan ott dobogott, hogy ebben a nyomorult életben tartson.

Ava élesen beszívja a levegőt, majd remegőn kifújja, és kiszabadítja a kezét.

– Igazán örülök, hogy találkoztunk, Ava.

– Én is.

Elmerengve körbenézek az előcsarnokban. Nos, ez mindenképpen megváltoztatja a dolgokat. El kellene mondanom neki? A válasz szinte rögtön kész: nem valószínű, hogy képes lenne befogadni engem, vagy akár a Kúriát és mindazt, ami itt történik. A lehető leggyorsabban menekülőre fogná. Soha többé nem látnám, pedig nagyon szeretnék újra találkozni vele. Hogy átéljem ezeket az érzéseket. Hogy valóban mosolyogjak. Hogy azért beszélgessek, mert kellemes. Hogy figyelhessem, még ha csak dolgozik is.

A látómezőmbe kerül a kálacsokor, amit az imént a virágkötő rendezett. Odalépek, kihúzok egy szálat, megvizsgálom. Ha Ava O’Shea virág lenne, pont ilyen lenne.

– Visszafogott elegancia – mondom halkan, miközben felé nyújtom, és mélyen a szemébe nézek.

El tudnék veszni benne.

Leírhatatlan az az eufória, ami átjárja a testem, amikor elfogadja tőlem a kálát.

– Köszönöm.

Kezem azonnal a zsebembe vándorol, nehogy elkanászodjon.

– Nagyon szívesen.

Tekintetem az ajkára kúszik. Vajon hány férfi csókolta, csodálta már? Vajon hány férfi akarta betuszkolni oda a farkát?

Megvetem magam ezért a romlottságért.

– Hát itt vagy! – állítja fel a hátamon a szőrt Sarah éles hangja, de nem vagyok hajlandó nem Avára nézni.

Kapok egy puszit is, ami még inkább felbosszant.

– Készen állsz?

Nem válaszolok, képtelen vagyok irányítani a tekintetem, ami sóvárog Ava O’Shea akár egy aprócska szelete után is.

Sarah közben lényegében rám mászik. Tudom, miben mesterkedik, és nem ő az egyetlen nő itt, akinek van ehhez vér a pucájában.

– És te? – fordul Ava felé.

– Épp indulok. Viszlát – búcsúzik Miss O’Shea, gyorsan hátat fordít, és elviharzik.

– Nos… minden világos – jegyzi meg Sarah gúnyos hangon.

Nem foglalkozom vele. Kimegyek az ajtón, a lépcső tetejéről nézem, ahogy Ava a kocsijához siet. Előveszem a telefonomat, és bár tisztában vagyok azzal, hogy amit tenni készülök, túlmegy minden határon, mégis úgy érzem, végem van, ha leállítom magam. Készítek róla egy képet. Egy megérzés – amiről nem is tudtam, hogy létezik – azt mondatja velem: örökítsd meg ezt a pillanatot, mert holnap, ha felébredsz, azt fogod hinni, hogy álmodtál. Valami gyökeresen megváltozott bennem. Mintha átbillent volna valami. Valami fontos. Valami, ami megijeszt. Ami érdekel.

De én borzasztóan sérült vagyok, Ava pedig nemcsak hogy túl fiatal hozzám, de túlságosan jó is.

Többet érdemel egy hedonista, alkoholista csődtömegnél.

És mégsem tudom, hogy elég erős vagyok-e ahhoz, hogy távol tartsam magam tőle.

3

ENYHE KÁBULATBAN megyek vissza az irodámba, és azt kívánom, bárcsak újraélhetném az elmúlt egy óra minden egyes pillanatát. Mintha a sötétség lassan újra rám zárulna. Becsukom magam mögött az ajtót, és a kanapét bámulom, ahol Ava ült. Az asztalról felveszem a poharat, amiből ivott; a testszínű rúzsa nyoma még mindig látható rajta.

– Ava O’Shea – mondom ki halkan a nevét a székembe ereszkedve.

A poharat magam elé rakom, egy ideig tanulmányozom. Az agyam szinte kikapcsol. Aztán előhúzom a telefont a zsebemből, és megnézem a képet. A képet Aváról, ahogy szó szerint menekül előlem. Már maga a gondolat is rohadtul kétségbeejtő, a tekintetem rögtön a bárszekrényre siklik. De nem érzek semmit. Nem húz magához, nem kísért. Az ivás csak menekülés. Elfeledtet mindent, de most végre van valami, amire nagyon is emlékezni akarok.

Chris Clement számát keresem elő, ő az ingatlanügynököm. Az első csörgés után felveszi.

– Mr. Ward – üdvözöl lelkesen, hiszen busás jutalékot köszönhet nekem.

– Chris, hogy van?

– Jól, barátom. Nagyon jól.

Barátom? Tízmillióért egy penthouse-t vettem, nem egy barátot Chrisnek.

– Újra meg akarom nézni a Lussót – jelentem ki, és szinte rögtön érzem a vonal túlsó végéről a rémületet.

– Minden rendben?

– Igen, minden rendben – nyugtatom meg mosolyogva, és lassan forgatni kezdem Ava poharát. – Ne aggódjon, nem visszakozom. Csak meg szeretném mutatni a házvezetőnőmnek.

– Mikor lenne megfelelő?

– Vasárnapra gondoltam.

– Nem probléma.

Boldogság.

– Pontosítom, ha beszéltem vele.

– Várom a hívását.

– Köszönöm, Chris – búcsúzom el tőle, és beletúrok a hajamba.

Hétvége. Vajon mit csinál Ava? Hová megy? Kivel? Álmodozva végigzongorázom a megbeszélésen történteket, górcső alá veszem az összes tekintetet, szót és mozdulatot. Csinálhattam volna másként? Persze. Képes lettem volna másként csinálni? Biztosan nem.

Most viszont módosíthatok a megközelítésen, csak annyi a kérdés, hogy lesz-e rá esélyem.

A bensőmből feltörő fájdalom önmagában válasz erre
a kérdésre, de az Ava meneküléséről készült felvétel meg is erősíti.

Felkapom a kulcscsomómat és kiviharzok, a nyári szobában elsuhanok John mellett.

– Minden rendben? – kérdezi utánam szólva.

Nem.

– Persze! – kiáltom vissza a bárpult mellől. – Ma este ne számíts rám.

– Hogy? – fakad ki John tőle nem megszokott megdöbbenéssel.

– Hogy? – kérdez vissza Sarah is, aki úgy lép elém, mintha valami földönkívüli jelenséget látna.

– Hogy? – mondja egyszerre Sam és Drew is a lépcső felé menet.

A bejárati ajtónál megfordulok. Egy csapatnyi hüledező szempár fürkészi a tekintetem. Megvillantom nekik a jól ismert bájmosolyom, csak hogy megnyugtassam őket, nem költözött belém egy idegen. Az persze nem kérdés, hogy valami szokatlan érzés kerített hatalmába.

– Bizonyára kibírjátok nélkülem is – kacsintok feléjük, felveszem a Ray-Banemet, magam mögött hagyom a Kúriát, és beugrok az Astonom kormánya mögé. Felbőgetem a motort, olyan erővel lódul meg a kocsi, hogy a murva mögöttem hatalmas port kavar. Még a kapuig sem érek el, amikor megcsörren a telefonom.

– Mi történik? – kérdezi Sarah. – Hová mész?

– Pár napig az albérletben leszek.

– De miért?

Nagyon jó kérdés.

– Sarah. Békén hagynál egy kicsit? – kérem a lehető legtapintatosabb hangomon.

Ha éppen nem akar annak a kicseszett korbácsának az alattvalójává tenni, a fojtogató önzésével készít ki. Őszintén szólva nem tudom, melyik a rosszabb, viszont ahogy oly sokszor, most is emlékeztetem magam arra, hogy neki és Johnnak is szüksége van arra, hogy körülöttem sürögjenek. Sarah-nak ez és a korbácsa pont annyira kell, mint nekem az alkohol és a szex, de isten irgalmazzon annak, aki megpróbálna most megállítani.

– Visszajövök – próbálom megnyugtatni. – Van pár elintéznivalóm.

Kikanyarodok a főútra, és a gázpedálra lépve suhanok
a város felé.

– Mint például? – makacskodik Sarah jogosan, hiszen nem hülye.

Ő intézi a legtöbb ügyemet, ez is egy módja annak, hogy uralkodjon rajtam. Amit hagynom kell, más lehetőség nincs. Ráadásul látta az arcomat az előcsarnokban, sőt valószínűleg tanúja volt annak, hogy virágot adtam egy nőnek. Most meg engedély nélküli eltávra megyek. Szíjat fog belőlem hasítani.

– Holnaphoz egy hétre költözöm. El kell rendeznem ezt-azt a városban, Cathy pedig meg akarja nézni az új lakást, szóval egyszerűbb, ha az albérletben alszom.

– Értem – mondja nagyon halkan. Gyanakvóan.

– Telefonon elérsz, ha szükséged van rám.

– Át kellett volna néznünk a tagok listáját.

– Biztos vagyok benne, hogy megoldod – azzal leteszem, bekapcsolom a zenét, kiteszem a könyököm az ablakon, és az útra koncentrálok, miközben a Massive Attack Angel című száma zengi be az autót. Gondolataim ismeretlen helyekre tévednek. Ava – az én angyalom – természetesen felülkerekedik… holott jól tudom, hogy a szerelem messze nincs a horizonton.

*

Vasárnap fél kettőkor leparkolok a Tesco előtt, Cathy hampsteadi aprócska terasza közelében. A kormányon dobolva, a dupla sárga vonalon állva várok rá. Friss vagyok. Éber. Harcra kész. Bassza meg! Két napja nem ittam egy kortyot sem, és ez hatalmas dolog! Nem is tudom megmagyarázni, miért vagy hogyan voltam képes ellenállni. Ott volt ugyanaz a pia, ami mindennap kísértésbe visz, pimaszul ott csücsült a bárpulton az albérletben. Szerintem egyszer sem néztem rá. Ami megmagyarázhatatlan. Nagyon szokatlan. Órákat töltöttem azzal, hogy az interneten felkutassak bármit, amit csak tudni lehet Ava O’Shea-ről. Talán ez vonta el
a figyelmemet. Elrepültek a reggelek és az esték, ahogy az a megszámlálhatatlan alkalom is, amikor fel akartam hívni, de végül mégsem tettem. Mert hát hétvége van, ami okot adhat neki arra, hogy ne vegye fel a telefont, vagy ha mégis, lerázzon azzal, hogy ilyenkor nem dolgozik. Hiszen az ügyfele vagyok. Legalábbis egyelőre.

Cathy épp kilép a bevásárlóközpontból, vállát szatyrok súlya húzza. Mi a fenét képzel?

Kiugrom a kocsiból, odakocogok hozzá. Az arca szinte sugárzik, amikor meglát.

– Jesse, drágám!

Kiveszem a kezéből a vásárfiát, és hagyom, hogy megbabusgasson.

– Hahó!

Cathy megszorongatja az arcomat.

– Jól nézel ki – mondja, és hátrál egy lépést, hogy megnézhessen magának. – Nagyon jól. Mi történt?

Kitartom a karom, hogy belém kapaszkodhasson, és átkísérem az út túloldalára. Cathy ismeri a történetemet. Mindent tud rólam. A mocskos részleteket is. Két évig sikerült elrejtenem előle, ami elég jó eredmény, de nyolc évvel ezelőtt minden megváltozott. A harmincadik születésnapomon.
A mi születésnapunkon. Magam is meglepődtem, hogy nem haltam bele abba az alkoholmennyiségbe, amit ledöntöttem aznap este. Szegény Cathy talált rám másnap reggel. Felhívta Johnt, aki szólt Sarah-nak, mindketten megjelentek, és túl sokat kotyogtak el az én ártatlan házvezetőnőmnek. Azt hittem, soha többé nem látom Cathyt.

– Semmi sem történt – válaszolom, miközben egy közteres épp lefényképezi a sárga vonalon parkoló autómat. – Beteszem ezeket a csomagtartóba – hagyom magára a járdán.

– Nem parkolhat itt, uram – mondja a közteres, és pötyögni kezd valamit a kezében lévő eszközön.

Szemforgatva vezetem Cathyt az utasoldali ajtó felé.

– Egy idős hölgynek segítettem a szatyraival.

Cserébe Cathy megcsípi a karom.

– Ne idősözz engem, drágám! – csattan fel, mire a közteres elneveti magát. – Adja csak oda neki a büntetőcédulát. Abszolút képes vagyok elsétálni a legközelebbi parkolóig. Egyszerűen lusta volt.

Nevetve besegítem az ülésre, a közteres a háttérben hangosan kacag, amikor Cathy látványosan elsöpri a felé nyújtott kezem.

– Jól ülsz?

– Igen.

Becsukom az ajtót, és a közteres felé fordulok, aki már adná is a fecnijét, de megrázza a fejét.

– Menjen, mielőtt meggondolom magam.

Mosolyogva, kedvesen megpaskolom a vállát.

– Jó ember.

Beülök a volán mögé, és a szokásosnál sokkal lassabban indulok el.

– Figyelj. Ez az új lakás elég nagy – figyelmeztetem, mert nem akarom, hogy letaglózza a penthouse mérete.

– Én ezt nem értem. Egyedül vagy. Miért kell neked egy ilyen óriási lakás? – mereng el Cathy, majd rám néz. – Vagy van valami mondanivalód?

– Mint például?

– Jól tudod, hogy abban bízom, egyszer megállapodsz, Jesse. Nem élhetsz így örökké.

Az utat nézem, és szégyellem magam. Mert igaza van. Ebbe belehalok. De néha a halál sokkal jobb megoldásnak tűnik, mint eligazodni ebben az ismeretlen világban. Pláne Jake nélkül.

– Talán, egyszer…

Persze mélyen, legbelül tudom, hogy ez hiú ábránd. Nincs ezen a bolygón egyetlen olyan nő sem, aki elbírna velem és a démonjaimmal. Vagy ami még fontosabb, aki akarná ezt. A laza Jesse, akit mindenki lát, csupán egy váz. Egy szerep. Mert eljátszani azt, hogy jól vagyok, sokkal könnyebb, mint beismerni az elcseszettségemet. Hogy segítségre van szükségem. Bár azt is tudom, hogy a rendszeres másnaposságom elég beszédes mindenki számára, akit ismerek.

Gyorsan megérkezünk a Lussóhoz, Cathy végig csacsog.

– Ó, édes istenkém! – sóhajt fel, amikor lassan kinyílik
a kapu. – Egy kissé fényűző, nem?

Nevetve parkolok le az egyik számomra fenntartott helyre. A garázs tele van furgonokkal, a kereskedők őrülten dolgoznak, hogy időben teljesítsenek. Megkerülöm az autót, kinyitom Cathynek az ajtót. Ezúttal hagyja, hogy kisegítsem az ülésből. Az Aston alacsony, Cathy pedig már nem mai csirke. Belém karol, elhaladunk a portáspult előtt, a liftnél pedig már Chris vár minket.

– Mr. Ward – üdvözöl, és máris nyújtja a karját.

Kezet rázunk, bemutatom őket egymásnak.

– Cathy, ő itt Chris, az ingatlanügynök. Chris, ő itt Cathy, a házvezetőnőm.

– Most már inkább penthouse-vezető – jegyzi meg Cathy, mire felnevetek, Chris pedig beüti a kódot, hogy lehívja a liftet.

Beszállunk, és egy újabb kód segítségével megindulunk felfelé.

– Mr. Ward biztosan megadja a kódokat, ha megváltoztatta, miután beköltözött – fordul Chris Cathy felé.

Váltanak pár szót, kuncognak, de nem igazán hallom őket. A gondolataim máshol járnak. Ava volt már ebben a liftben. Kezdem megbánni, hogy nem fogadtam meg Chris javaslatát, és nem felügyeltem a lakberendezési munkálatokat. Akkor talán sokkal hamarabb találkozhattam volna Miss O’Shea-vel.

Cathy akkor is ámuldozik, amikor az ajtóhoz érünk, és miután Chris beenged minket, ugrik pár szintet a megdöbbenése.

– Nos, örülök, hogy nem vettem semmi romlandót
– jelenti ki. – Istenkém! Estig nem járjuk körbe ezt a lakást!

– Miért nem nézel szét? – javaslom mosolyogva, és nem kell kétszer mondanom, Cathy máris felfedezőútra indul.

Én a konyhába megyek. Körbenézek. Eddig nem is értékeltem azt a bámulatos munkát, amit Ava O’Shea végzett. Tényleg minden részletre figyelt.

– Várja már, hogy beköltözzön? – faggat Chris.

– Igen – válaszolom, és most először el is tudom képzelni, hogy itt éljek. Hogy itt legyek minden este. Vajon sikerülhet?

– Szóval, a pénteki bemutató – folytatja Chris. – Az ingatlanfejlesztő szerette volna bemutatni, mielőtt átadja. Tudja, hogy felkeltse a befektetők érdeklődését a következő projektekhez. Ráadásul remek lehetőség az összes alvállalkozónak is a kapcsolatépítésre.

– Igen, Sarah említette.

Elgondolkodom. Egy bemutató. Kapcsolatépítés. Ő is itt lesz.

– El kellene jönnie.

Mintha belelátna a fejembe. Érdeklődően fordulok Chris felé.

– Azt hiszem, igaza van.

Visszatérek a nyitott terű társalgóba, és felpillantok a hátulról megvilágított lépcsőre. Ava aprólékos munkája lélegzetelállító.

– Igazából… – szólal meg Chris, és ezzel megkaparintja a figyelmemet.

Széles mosolyából máris tudom, mi következik. Magamban kuncogva kimegyek a kétszárnyú ajtón át a teraszra. Jakuzzi, mészkőlapok, napozóágyak. Mindezt elvesztegetném, ha nem laknék itt. A kikötőre nyíló kilátás. Ezt sem értékeltem eddig. Bámulatos. Mintha hosszú ideje most először lenne tényleg nyitva a szemem.

Chris csatlakozik hozzám, együtt élvezzük a látványt.

– Észrevettem, hogy… nos…

Nem sikerül megtalálnia a megfelelő szavakat, ami nagyon szórakoztat.

– Kutatott utánam? – teszem fel a kérdést zsebre dugott kézzel.

Chris köhint egyet. Ez az egész rohadtul furcsa.

– Természetesen. Minden ajánlatot tévő anyagi hátterét ellenőriznünk kell.

– Természetesen – motyogom.

Gyerünk, Chris, bökd ki!

– Nos, a lényeg az, hogy megtudtam, hogy önnek van egy… hogy ön vezet egy…

Kezd egyre kellemetlenebbé válni a helyzet. Chris felé fordulok.

– Kúria – segítem ki. – Így hívják.

– Igen. A Kúria. Hogyan lehet valaki a tagja?

– Ajánlás útján.

– Azaz?

– Egy tagnak az ajánlásával, aki jótáll érte.

– Ó. Nem ismerek egyetlen tagot sem – mereng a távolba a csalódott ingatlanügynök, én pedig elmosolyodom.

– Engem ismer, Chris – szabadítom meg a szenvedésétől ezt a szerencsétlent.

Nem akarok játszadozni vele.

– És amilyen mázlista, nem csupán tag vagyok, hanem a tulajdonos is – azzal előveszek egy kártyát a zsebemből, és átnyújtom neki. – Hívja fel Sarah-t. Ő majd intézkedik.

Az az arc! Bárki azt hihetné, hogy a mennyországba kapott belépőkártyát! Igaz, a Kúria sokak számára maga a földi paradicsom. Persze, nem lesz ingyen. Talán a penthouse jutaléka fedezi majd a tagdíjat, legalábbis egy ideig.

Chris elteszi a kártyát, és visszamegy a lakásba.

– Nem maradok sokáig.

Hazudtam. Több mint egy órát mászkáltam a penthouse-ban, minden egyes részletet megfigyeltem, amit korábban észre sem vettem. Ahogy mondtam, kinyílt a szemem. Ezután hazaviszem Cathyt, a szatyrokat lerakom a konyhába, és hagyom, hogy puszit nyomjon az arcomra, mielőtt elmegyek. Innen az albérletbe indulok, de útközben megállok az egyik élelmiszerboltnál.

A lakásba érve a nappali közepén találom magam. Rideg, kórházi hangulat. Egyáltalán nem otthonos. Mert sosem volt az. Csak egy alvóhely. Hogy őszinte legyek, ablakon kidobott pénz, de amikor kivettem, jó szándék vezérelt. Úgy terveztem, hogy sokszor alszom majd itt, de… egyszerűen sosem alakult úgy.

Lehámozom a pólómat, a táskámat a konyhapultra dobom, előveszek egy bontatlan üveget a gyengémből, letekerem a tetejét és lehuppanok a kanapéra. Bekapcsolom a tévét, és addig lapozok a csatornák között, amíg nem találok valami meglehetősen agyleszívó néznivalót. Nagyot sóhajtok, és belekanalazok az üvegbe.

Fel se tűnik, hogy megettem már a felét, amikor felnézek az órára. Még csak hat óra van. Mi a fenét fogok csinálni egész este?

Alkohol.

Félreteszem a mogyoróvajat, felállok, és a bárszekrényhez megyek. Minden egyes üveget megvizsgálok. Kezem
a fából készült bútorhoz ér, ott megpihen, testem meghajol, tekintetem lézersugárrá válik. Alkohol. Az alkohol megöli
a bűntudatot és elüti az időt is. Ezúttal viszont végezne azzal az újjáéledt érzéssel, ami bennem burjánzik.

Kip-kop.

Gyorsan kihúzom magam.

– Jesse?

Vállam leereszkedik, arcom lassan az ajtó felé fordítom.

Picsába.

Egyre növekvő ingerültséggel masírozok át a szobán. Szokatlan érzés, de nem bánom. Honnan a faszból tudja, hogy hol vagyok? Nem akarok kísértést sem nő, sem alkohol képében, szóval nem lesz itt semmiféle örömteli fogadtatás. Kitárom az ajtót.

– Nem alkalmas, Coral.

– Majd én alkalmassá teszem – ellenkezik.

Még megmosolyogtatni sem képes ez a rámenősség.

– Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

– A Kúriában nem találtalak – azzal megindul befelé, de az útját állom.

Coral értetlenkedve néz rám, mosolyog, de elbizonytalanodik.

– Nem engedsz be?

Megrázom a fejem.

Megemeli az állát és elgondolkodik.

– Igyunk egyet – mondja, és benyomakodik mellettem.

Mivel nem vagyok seggfej, nem tartóztatom fel.

Körbenéz a lakásban, hiszen még nem járt itt, majd egyenesen a vodka felé indul.

– Honnan tudod, hol lakom? – kérdezem, és becsukom az ajtót.

– Te mesélted.

– Én?

Az fix, hogy én nem.

– Mikor?

Megtölt két poharat, az egyikbe belekortyol, a másikat felém nyújtja.

– A Kúriában, a bárban.

Részegen. Megfeszül az állkapcsom, egyre ingerültebb vagyok. Mi a faszért van itt, és miért dug vodkát az orrom alá?

Micsoda ostoba kérdés.

– Nem akarok inni – válaszolom egyszerűen, tisztán, majd a konyhába megyek, és kiveszek egy üveg vizet a hűtőből. – El kell menned – fordulok szembe vele.

Tekintetem és a mondandóm is határozottságot áraszt, ő pedig láthatóan nem tud mit kezdeni ezzel.

– Komolyan mondom, Coral.

Ki kell békülnie a férjével. És békén kell hagynia.

Nevetve teszi le az egyik poharat, majd odasasszézik hozzám, túlságosan közel, ujjai már a hasamat simítják a sebhelyem magasságában. Lehunyom a szemem. Elviselhetetlenül éget, ahol megérintett.

– Ne már… – búgja, majd közelebb hajol, és megcsókolja a mellkasomat.

A plafonra nézve segítségül hívom minden akaraterőmet. Nem azért, hogy ellenálljak neki vagy a vodkának, hanem azért, hogy ne erőszakkal penderítsem ki a lakásomból.

– Szórakozzunk kicsit!

Tekintetem újra Coralra irányítom, de helyette a felemelt vodkáspohárral találom magam szemben. A pereme találkozik a számmal és egy apró csepp vodkával is. Nyelvem gondolkozás nélkül csap le rá, Coral elmosolyodik.

Méreg.

Coral és az alkohol.

– Kifelé, Coral! – utasítom most már indulatosan. – Nem viccelek.

Látom, ahogy felfogja, mi történik. Egy egészen más férfi előtt áll. Ez a férfi irányíthatatlan. Ez a férfi összeszedett. Vagy olyasmi. Mert még mindig őrült vagyok, de másként.

Coral hátrál, befeszült izmaim lassan elernyednek.

– A Kúriában találkozunk – mondja végül, majd leteszi a vodkát az előszobaszekrényre, és elhagyja az albérletet.

Amint becsukódik mögötte az ajtó, egyenesen a konyhába megyek, fogok egy nagy szemeteszsákot és nekilátok, hogy minden kísértéstől megszabadítsam a lakást. Az összes üveg a zsákban végzi, nem számít, hogy teli vagy félig üres, mert nem akarom, hogy a lefolyóba öntéskor megcsapjon az alkohol csábító illata. Nem lett volna szabad még egyszer lefeküdnöm Corallal.

A szentségit! Micsoda egy hitvány seggfej vagyok.

4

Kétség sem férhet hozzá, hogy ez volt a leghosszabb hétvége a szaros életemben. De végre hétfő van. Munkanap, tehát én mint ügyfél, teljes joggal felhívhatom, hogy megtudjam, hogy áll a Kúriával kapcsolatos terv.

Lefutottam huszonöt kilométert, most kocogásra váltottam, a pókhálók teljesen kitisztultak. Nem mintha túl sok lett volna belőlük ma reggel. Frissen ébredtem. Tettre készen. Életerősen. Ez is egy újszerű érzés, egyszerre jóleső és ijesztő.

Veszek egy kávét a Starbucksban, és a kikötő felé sétálok. Leülök egy padra, hogy kifújjam magam. A víz csendes, a levegő tiszta, egy új nap vár rám. De vajon jó nap ez? Vagy rossz? Túlzottan hozzászoktam már az utóbbihoz, és az igazat megvallva, elegem van már a folyamatos, hétköznapi körforgásból és abból, hogy mennyi energiát vesz el az, hogy meggyőzzek mindenkit arról: jól vagyok. Magamat is ideértve. Pénteken igazán jól éreztem magam. Több ilyet akarok. Sokkal többet.

Megfordulok, és a Lusso tetejét bámulom. A hajnali köd elnyeli a lakásomat, csak a terasz látszik.

„Nem fogsz elérni semmit, Jesse. Rá fog menni az életed a nőkre és a piára, ezt jól jegyezd meg.”

Felállok, kidobom a papírpoharat a közeli szemetesbe, miközben újra és újra hallom apám szavait a fejemben.

Csak részben volt igaza.

Sarah vadállatként ugrik rám, amikor megérkezem a Kúriába. Hosszú, bőrbe burkolt lábait gyorsan kapkodja, hogy lépést tudjon tartani velem.

– El kell mondanod, mi a franc folyik itt! – csattan fel a sarkamban.

– Én is örülök, hogy látlak – motyogom, és belépek az irodámba.

Azonnal megtorpanok, emiatt Sarah belém botlik. Pár másodpercig némán méregetem a bárszekrényt. De ennyi.

– Tüntesd el a piát – utasítom Sarah-t, majd lehuppanok a székembe, és megigazítom a nyakkendőmet, mert túl szoros.

– Hogy mi? – kérdez vissza elképedve, tekintete köztem és az üvegek között cikázik.

– Nem akarok alkoholt az irodámban.

Felnyitom a laptopomat, és előhívom az engedélyezésre váró tagsági kérelmeket, mielőtt Sarah kérdezhetne bármit is. Elkerekedik a szemem, amikor meglátom Chris nevét a listában. Nem lacafacázott, az biztos. Módszeresen átolvasom az összes ajánlást, mielőtt leellenőrizném őket. Érzem, ahogy Sarah gyanakvó tekintete szinte lyukat éget rajtam, de nem érdekel, inkább előveszem a következő táblázatot. Összeráncolom a homlokom. Ez a rosszul fizető adósok listája, több tucat van belőlük, de az egyikükön megakad a szemem. Coral. A tagdíja közvetlen terhelését elutasították. Kétszer.

– Mi a helyzet Corallal? – kérdezem, most már Sarah-ra nézek, akinek sikerült az asztalomhoz lépdelnie.

Vigyora gúnyos és irritáló.

– Itt te vagy az, aki kívülről-belülről ismeri Coralt – vág vissza, majd leül.

Nem tudom elrejteni felháborodásomat.

– Az hiba volt – fordulok vissza a képernyőhöz, Sarah pedig felnevet.

– De melyik?

– Mindegyik.

Nem lett volna szabad belemennem az édeshármasba. Katasztrofális ötlet volt, de… az alkohol.