Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellakk

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A szemtanú (Lili Green-sorozat), 2016

Ügynök tűsarkúban (Lili Green-sorozat), 2017

Kétségekbe zárva (Marionettjátszma-sorozat), 2018

Bábok tánca (Marionettjátszma-sorozat), 2018

Copyright © Carrie Cooper, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-19-1

1. FEJEZET

A belvárosi lakás nappalijában tökéletes szervezettségben működött a hirtelen felállított „válságstáb”. Evey és Bettany a kanapén alakították ki a rögtönzött logisztikai központot: mindketten laptoppal az ölükben, jegyzet- és papírhalmok rengetegében lehetséges megoldásokat kerestek a problémára. A csapat férfi tagja, Tommy az ötleteket igyekezett telefonon keresztül megvalósítani. Úgy tűnt, a mobilon bonyolított megbeszélésekhez Tommynak elengedhetetlen az állandó mozgás, mert amint belekezdett egy hívásba, az egész nappali és a mellette lévő konyha teljes területét felhasználva menetelt körbe-körbe, néha oda-vissza, amíg le nem tette a telefont.

A krach délben ütött be, és azóta szünet nélkül dolgozott a kis társaság. A riadólánc után mindenki azonnal Tommy lakására, a közös projektmunkájuk főhadiszállásra rohant. Az sem érdekelte őket, hogy emiatt el kellett jönniük az éppen folyó egyetemi előadásokról, és hogy ki kell hagyniuk a későbbi óráikat is. Ez az ügy most mindennél fontosabb volt számukra.

– Újabb zsákutca? – nézett fel a laptopból Evey, ahogy Tommy elbúcsúzott és bontotta a hívást.

– Kinyírom ezt a rohadékot! – fakadt ki válasz helyett a fiú. – Egy nappal a határidő előtt képes ekkora mocsokságra!

– Nem biztos, hogy Victor volt… – kezdte volna Bettany, ám Tommy ingerülten belé fojtotta a szót:

– Méghogy nem biztos! Akkor sem lennék biztosabb benne, ha Mr. Drew levelét ő is aláfirkantotta volna! A riválisai vagyunk, és most szépen kigolyózott minket! Egy főbefektető nem fog magától az utolsó nap kihátrálni egy üzletből. Ilyen egyszerűen nincs – csak ha jó oka van rá. És valljuk be, a levelében cirádásan megfogalmazott ürügy nem éppen elfogadható, főleg nem huszonnégy órával a pályázat leadásának határideje előtt. Ebben Viktor keze van!

– Akkor tegyünk panaszt a dékáni hivatalnál – állt elő az ötletével Bettany.

– Semmire nem mennénk vele, nem tudjuk bizonyítani – ingatta a fejét Tommy. – Főleg nem egy nap alatt. Ráadásul a pályázatról mindenképpen lecsúsznánk. Komolyan mondom, szét fogok robbanni! – kezdett ismét fel s alá mászkálni. Ezúttal nem kellett telefonhívást folytatni a masírozáshoz, éppen elegendő indulat hajtotta a lábát.

– Ha kimenetelted magad, folytassuk a kármentést – vetette fel Evey, miközben a szemével követte, ahogy jó barátja sokadjára is átszeli a nappalit a hálószoba ajtajától egészen a konyha bejáratáig.

– Minek? – bukott ki Tommyból idegesen a kérdés, és a kanapé mellett megtorpanva nézett vissza a lányra. – Semmi értelme! Ennyi idő alatt nem fogunk új főbefektetőt találni, így pedig az egész pályázati anyagunkat lehúzhatjuk a vécén!

Evey csendben figyelte Tommy kifakadását. Négy éve, az egyetemi tanulmányaik kezdetétől barátok voltak. Még a legelső napok egyikén ismerkedtek össze, amikor az év eleji káoszban próbálták felvenni a tantárgyaikat. Egyikük sem igazodott ki sem a táblázatok, sem az épületek rengetegén, így úgy döntöttek, közösen hatékonyabbak lesznek. És így is lett. Tommy építésznek tanult, míg őt inkább az enteriőrök érdekelték, így a lakberendezés mellett döntött. Rengeteg időt töltöttek együtt mind az egyetemen, mind azon kívül, és igazi jó barátokká váltak. Bár a környezetük meg volt győződve arról, hogy a barátságnál több is van közöttük, a valóságban sosem közeledtek egymáshoz, mint férfi és nő. Még Evey sem tudta megmondani miért, de valahogy így alakult. Pedig Tommyt még jóképűnek is találta: magas, jó testfelépítésű fiú, rövid, hullámos, sötét hajjal és nagy, barna szemmel, amit még igézőbbé tett a lányok által is megirigyelt hosszú szempillája. A legtöbbjük szerint Tommy mély, barátságos, csillagszemű tekintetébe azonnal bele lehetett szeretni. És annak ellenére, hogy Evey is sokszor elcsodálkozott azon, hogy lehet egy fiúnak ilyen hosszú, fekete szempillája, számára ez inkább jó lehetőséget nyújtott ahhoz, hogy műszempilla hordásával húzza a barátját.

A főbefektető visszalépése őt is teljesen kiborította, de tudta, Tommy rosszabbul kezeli az ehhez hasonló helyzeteket. Barátja hirtelen haragú volt, és nehezen birkózott meg a kudarccal, illetve a kudarccal fenyegető problémákkal. Sokszor inkább a felháborodott kihátrálást választotta, mint a harcot. Most azonban túl sok minden múlt ezen a pályázaton ahhoz, hogy hagyja a barátját megfutamodni.

– Még jó néhány óránk van, és nem hagyom, hogy az elmúlt hónapok megfeszített munkája semmivé váljon! – jelentette ki határozottan Evey. – Megtesszük, amit lehet, ha kell, csökkentjük a költségvetést, olcsóbb anyagokat, bútorokat választunk…

– Nem fogom újratervezni az egész épületet! – ellenkezett Tommy.

– Nem is kell, csupán megpróbáljuk költséghatékonyabbá tenni. Csak próbálkozom! – szabadkozott Evey. – Négyévnyi tanulásunk, minden tudásunk, szívünk-lelkünk benne van ebben a projektben, és még a diplománk is ettől függ, szóval, nem fogom harc nélkül feladni, és neked sem engedem! – Mivel Tommy nem reagált, folytatta: – Holnap tőlem elkezdhetünk egy másik projektet, a „Hogyan csináljuk ki Victor Broomingot?” Rettentő szívesen segítek benne, hidd el, én is tele vagyok ötletekkel, de most még más dolgunk van.

– Kit hívjak? – adta meg magát Tommy néhány pillanatnyi hallgatás után, és már nyomta is a kapott számot a készülékébe.

A válságstáb ismét akcióba lendült.

Délután öt körül mind a hárman elcsigázva gubbasztottak a konyhaasztal körül. Kifogytak az ötletekből.

– Nem hiszem el, hogy senki nem tud segíteni! – kesergett Bettany. – A közösségi oldalakon sincs olyan ismerősötök, akinek köze van az építőiparhoz vagy a pénzszakmához?

– Már minden lehetséges embert megkerestem, de semmi – ingatta a fejét Evey.

Mivel Tommy nem csatlakozott az előtte szólókhoz, mindkét lány rápillantott. A fiú feszülten nézett maga elé, és továbbra is lefelé bámulva elnyomta a cigarettáját.

– Talán… – szólalt meg végre a fiú – talán megpróbálhatok felhívni még valakit – bökte ki halkan.

– Mondd, hogy van egy gazdag nagybácsid, aki kihúz minket a bajból! – csillant fel Bettany szeme.

Tommy nem válaszolt, csak felpattant a székből, és a mobilját nyomkodva ismét járkálni kezdett, ezúttal a konyhában. A hívást azonban nem indította el, hol felemelte, hol leengedte a készüléket. Vagy egy percig vacillált, aztán vett egy nagy levegőt, és benyomta a hívás gombot. Ám úgy tűnt, ehhez a beszélgetéshez nagyobb mozgástérre van szüksége, mert átsétált a nappaliba, és ott kezdte róni a köröket. A két lány értetlenül, de kíváncsian nézett utána, és néma csöndben várták, mi fog történni.

– Szia!… – szólt bele egyszer csak a telefonba Tommy. – Nem, nincs baj… vagyis mégis. Akadt egy kis gondunk egy iskolai pályázattal kapcsolatban, és talán te tudnál nekünk segíteni… Elég sürgős lenne. Most ráérsz?… Kösz. Negyedórán belül ott vagyunk – fejezte be a beszélgetést, és ezzel egy időben a lábai is lecövekeltek.

– Kivel beszéltél? – tette fel Evey a kérdést.

– A bátyámmal.

– Neked van testvéred?! – bukott ki Evey-ből a döbbenet. – Négy év alatt egyszer sem említetted, hogy van egy bátyád!

– Nem nagyon tartjuk a kapcsolatot – vetette oda félvállról Tommy.

– De hiszen itt él a városban, nem? Azt mondtad, negyedóra múlva találkozhatunk – értetlenkedett tovább Evey.

– Nem vagyunk jóban. Egy seggfej – foglalta össze Tommy röviden a magyarázattal egybekötött véleményét, aztán Evey meglepett arcát látva némileg bővített a jellemábrázoláson: – Egy egoista, önelégült, sznob, mindenkin átgázoló, pénzes seggfej.

Úgy tűnt, Evey megelégedett a válasszal.

– Sok embert ismer, benne van az építőiparban, az üzlethez is ért, szóval, talán lesz néhány használható ötlete – magyarázta Tommy. – Induljunk!

Összepakolták az anyagokat, majd mindannyian bepattantak Tommy kocsijába, és a délutáni forgalomban lassan átevickéltek Los Angeles zsúfolt belvárosán. Egy ideig mind a hárman némaságba burkolóztak, de aztán Evey nem bírta ki, hogy ne tegyen fel újabb kérdéseket:

– Mindig ilyen rossz volt a kapcsolatod a testvéreddel?

– Amikor kicsi voltam, még jó arc volt. Nyolc év van köztünk, és ő volt az én nagytesóm, akire felnéztem, aztán elvette az eszét a pénz meg a nagyravágyás, és attól kezdve tojt a fejemre. Konkrétan semmiben nem számíthattam rá. Anyu elvolt a maga bajával, és jól jött volna, ha tizenkét évesen nem hagy a bátyám is magamra, de neki fontosabb volt, hogy szórakozzon meg karriert építsen.

– Nem is szoktatok találkozni?

– Néha beszélünk telefonon – vont vállat unottan Tommy. – Évente egyszer, ha összefutunk. De nem igazán érdekel a puccos kis élete. Szórja a pénzt, percenként cseréli a nőit, nem foglalkozik senkivel saját magán kívül, úgyhogy nem mondhatnám, hogy vágyom a társaságára.

– Tényleg seggfejnek tűnik – állapította meg Evey. – De azért kedves tőle, hogy hajlandó most rögtön segíteni nekünk.

– Majd kiderül. Nem szívesen kérek tőle bármit is.

– Igen, azt vettem észre. Amellett, hogy ő volt az utolsó utáni, aki eszedbe jutott, elég nehezen vetted rá magad, hogy felhívd.

– Mert a fene se kíváncsi a fellengzős kioktatására, hogy mit kellett volna és hogyan, de belátom, nem maradt más választásunk. Csak tud valamit, ha ilyen jól megy neki. Az eszével sosem volt baj, inkább azzal, amire és ahogy használja.

Nem sokkal később leparkoltak egy emeletes házakkal teli utcában, majd gyalog tették meg a maradék utat.

– A slusszpoén az lenne, ha nem engedne be – vihogott Bettany a kapuban, de a másik kettő valahogy nem nevetett a viccen. – Ha akkora seggfej, ez is előfordulhat – kuncogott tovább.

– Ha így is lenne, tudom a kódot – csengetett be Tommy, mire nem sokkal később berregni kezdett a zár.

– Beengedett… egy pluszpont – vigyorgott Evey, de Tommy morcos arcát látva hozzátette: – Mínusz ezerről indul.

Tommy nem reagált, csak határozott léptekkel a lift felé igyekezett, a két lány pedig egymásra pillantva szinte egyszerre ragasztotta magára a fiú komor ábrázatát némileg eltúlozva, ami nem kis derültséget eredményezett. De tekintettel társukra, elnyomták a mosolyt, és utána siettek.

A legfelső emeletig lassan haladtak felfelé, és ahogy közeledtek, úgy lett Tommy egyre feszültebb.

– Lehet, hogy rossz ötlet volt. Talán tovább kereshetnénk…

– Nem, Tommy, megpróbáljuk – fojtotta bele a szót Evey azonnal. – Ha már felhívtad, és itt vagyunk, akkor nem hagyjuk elszalasztani ezt a lehetőséget.

– Én már nagyon kíváncsi vagyok a bunkó, pénzes bratyódra! – vigyorgott Bettany vidáman.

Tommy lenéző pillantással reagált a lány megjegyzésére, aztán a lift felért, ők pedig elindultak a folyosón a lakáshoz. Az ajtó már résnyire nyitva várta őket.

– Helló! – lépett be halk kopogás után Tommy a kíváncsiságtól fűtött Bettanyval szorosan a nyomában.

– Sziasztok! – hallották meg Tommy bátyjának hangját. – Gyertek csak be!

Evey is követte a többieket, és egy nagy méretű, hangulatos és szépen berendezett stúdiólakásban találta magát. Tommy bátyja jó néhány centivel magasabb volt az öccsénél; első ránézésre nem nagyon hasonlítottak egymásra, de alapvetően kellemes benyomást tett Evey-re. Főleg ahhoz képest, hogy Tommy beharangozott negatív jellemzése alapján egészen másképp képzelte el. A férfi kedvesen üdvözölte őket, ám Evey-nek feltűnt, hogy a két testvér nem ölelte meg egymást, de még csak kezet sem fogtak. A távolságtartás kettejük között érzékelhető volt, ahogy Tommy feszengése is.

– Ő itt Evey Harmon, ő pedig Bettany Jenkins, a csoporttársaim – mutatta be őket Tommy, le is zárva az ismerkedést.

Bettany azonnal a tettek mezejére lépett, és a kezét nyújtotta a házigazdának:

– Szia, én vagyok Bettany! A te nevedet még nem tudom… – bazsalygott a férfira, aki elfogadta a felé nyújtott kezet.

– Dominic – adta meg barátságosan a választ.

Ezután Evey sem akart udvariatlan lenni, ő is illendően bemutatkozott, majd Dominic hellyel és üdítővel kínálta őket.

A saroklakás ugyan egyetlen hatalmas térből állt, de egy középen elhelyezett, néhány méteres, fújt üvegű fal két helyiségre osztotta. A nappali rész közepén állt az ülőgarnitúra, jobbra, a bárpulttal elválasztott amerikai konyha, az üvegfal mögött pedig rálátás nyílt a hatalmas franciaágyra. A nagy alapterületű, kevés bútorral berendezett lakás tágas és barátságos hangulatát a meleg, szürkésbarna faburkolatok mellett a hatalmas, a két külső falon végigfutó, kazettás ablakok kölcsönözték, amelyeken keresztül pazar látvány nyílt a városra, miközben ragyogó fénnyel töltötték be a teret.

Evey nézelődését Bettany suttogása szakította félbe, akivel egymás mellé telepedtek le a kanapéra.

– Nem szép Tommytól, hogy ilyen sokáig rejtegette a bátyját! Baromi jól néz ki!

Evey-t sokkal jobban lefoglalta, hogy a barátja reakcióit, illetve a lakást elemezze, így a testvér alaposabb szemrevételezése valahogy elmaradt. A bemutatkozásnál nem tett rá igazán mély benyomást, és akkor is leginkább azon akadt meg a szeme, hogy Tommyt mennyire idegesítette Bettany lelkes belépője. A kellemes tónusú hangja volt talán az egyetlen, ami feltűnt neki, de a másik izgatott szavai után elhatározta, hogy jobban megnézi magának a férfit.

Dominic a konyhában töltötte az italokat, így messziről és hátulról szintén csak annyit állapíthatott meg, hogy az átlagnál magasabb, izmos és feltűnően széles vállú. Tommy is a bárpultnál állt, majd az italokkal együtt mindketten az ülőgarnitúrához mentek. Evey megragadta a lehetőséget, hogy alaposabban szemrevételezze Dominicot, és el kellett ismernie, hogy Tommy bátyja valóban igen jóvágású. Bár elsőre nem tűnt fel, jobban megfigyelve mégiscsak arra jutott, hogy hasonlít az öccsére. Ugyan a haja egy árnyalattal világosabb tónusú, sötétszőke, az arca pedig markánsabb, valamint jóval erőteljesebb, izmosabb testfelépítésű, mégis egyre több közös vonást vélt felfedezni a két férfiban.

– Szóval? Miben tudok segíteni? – tette fel a kérdést Dominic, miután leült a lányokkal szembeni kanapéra, és érdeklődve nézett testvérére, aki még véletlenül sem mellette foglalt helyet, inkább egy különálló fotelt választott magának.

– Van egy pályázat az egyetemen – kezdett bele Tommy. – A feladat igen összetett, mert nem csupán egy általunk választott közintézményt kell teljes egészében megtervezni – mind építészetileg, mind belsőépítészetileg –, hanem az egész projektet nekünk kell lebonyolítanunk az elejétől a végéig, kezdve a szükséges helyszín felkutatásától, az engedélyek megszerzésén, szerződések és költségvetési tervek megírásán át a beruházásban részt vevő befektetők, támogatók bevonásáig. Mindezt úgy, hogy a pályázatot megnyerő terv meg is valósul, tehát nem feltételesen kell megteremtenünk az anyagi hátteret, hanem szem előtt kell tartani azt is, hogy jó esetben valóban fel fog épülni az általunk tervezett épület. Nem mellesleg a három, dobogós pályázatot diplomamunkaként is elismerik, a csapat tagjai pedig automatikusan megkapják rá a kiváló értékelést. – Vett egy nagy levegőt, majd folytatta: – Hónapok óta, még a nyári szünetben is éjjel-nappal ezzel foglalkozunk, és szerénység nélkül állíthatom, hogy szuper anyagot állítottunk össze. Mind a hárman beletettük minden eddigi tudásunkat, mindenki csinálta, amihez értett: én terveztem az épületet, Evey az enteriőröket, Bettany pedig a jogi hátteret biztosította. Simán leadtuk volna határidőre, azaz holnap reggel kilencre, ám ma délben kaptunk egy e-mailt a főbefektetőtől, hogy visszalép. Biztosra veszem, hogy a rivális csapat egyik nagyszájú tagja intézte így a dolgokat, de ez most mindegy. A lényeg, hogy a főbefektető által biztosított pénz nélkül semmire sem megyünk, bebuktuk az egész projektet – vázolta a nem túl szívderítő helyzetet Tommy. Mivel tartott egy kis szünetet, Dominic kérdéssel állt elő:

– Gondolom, jogilag nem lehet felelősségre vonni a kihátrált befektetőt, hiszen akkor már léptetek volna.

– Ahogy mondod. Sajnos semmilyen erre vonatkozó rész sincs a szerződésben.

– Akkor új főbefektetőt kerestek?

– Nem – vágta rá túlságosan gyorsan és meglehetősen határozottan az öccse, a lányok pedig csak döbbenten néztek rá, majd egymásra, de jobbnak látták, ha egyikük sem szólal meg. – Az egész napot azzal töltöttük, hogy új befektetőt keressünk, de valljuk be, ez lehetetlen. Nincs az az ember, aki hipp-hopp négyszázezer dollárral beszállna egy olyan üzletbe, amit még rendesen prezentálni sem tudunk. Mindenféle kétes üzletembereket pedig nem szívesen vonnánk be a pályázatba, és most nem a pénzedre, hanem a segítségedre van szükségünk – magyarázta jelentőségteljesen. Dominic csupán egy szemöldökrángással jelezte, hogy értette a neki szánt megjegyzést, de nem szólt közbe. – Az az egyetlen lehetőségünk, ha valahogy lefaragjuk a költségvetést.

– Négyszázezer dollárnyi lefaragás azért komoly átalakításokat igényel. Főleg reggel kilencig – vetette közbe Dominic.

– Tudjuk, de nincs más lehetőségünk. Összesen hat, illetve már csak öt támogatónk van, és ebből négyen, ha szükséges, némileg meg tudják emelni az összeget. Nem sokkal, de az is valami. Azzal nyernénk a legtöbbet, ha valamelyik kivitelező vagy bútorcég kedvezményt tudna adni nekünk. Ezért gondoltam rád. Elég sokfelé vannak kapcsolataid, az utóbbi időben az építőiparba is beszálltál, talán van olyan ismerősöd, aki jó áron tudna egy ilyen kaliberű projekthez anyagokat, bútorokat vagy akár burkolatokat biztosítani.

– Milyen épületről van szó?

– Egy iskola mozgássérült gyerekek számára. A pályázat feltétele, hogy középületnek kell lennie, és együtt kell működnünk egy általunk választott karitatív szervezettel.

Dominic egy ideig elmerengett a lehetőségeken, Tommy pedig feszülten várta a válaszát.

– Megnézhetném a pályázati anyagotokat? – kérdezte végül a férfi.

Evey azonnal elővette a táskájából a gondosan összefűzött vaskos papírköteget, átnyújtotta, Dominic pedig lapozgatni kezdte. Néha-néha feltett egy kérdést, amire legtöbbször Tommy válaszolt, de Bettany is igyekezett hozzátenni a saját mondandóját, sőt a hatékonyság érdekében át is perdült Dominic mellé, hogy szemléltetni tudja a pályázati anyagban az általa magyarázott információkat.

Evey csak akkor szólalt meg, ha Tommy valamilyen témában hozzá fordult. Úgy érezte, éppen elég a barátja precíz és Bettany buzgó közreműködése ahhoz, hogy megfelelően bemutassák a munkájukat, és inkább csendben figyelte a másik három ténykedését. Tommy érezhetően felengedett, vagy legalábbis már nem tűnt olyan távolságtartónak, mint a megérkezésükkor. Bettany fontoskodva igyekezett részt venni a társalgásban, és mindent megtett azért, hogy felkeltse Dominic érdeklődését.

Evey már sokszor látta, hogyan csábítja el Bettany a férfiakat, és mindig lenyűgözte a céltudatos és rendkívül eredményes technikája. Sosem volt erőszakos, mégis mindig pontosan ráérzett arra, mely jellemvonását kell kihangsúlyoznia, milyen viselkedéssel tud legeredményesebben célt érni. Sikerének egyik nem elhanyagolható kelléke volt kimondottan bájos arca, amit hosszú, fekete hajzuhatag keretezett, és feltűnően kék szemével a legtöbb férfit elsőre levette a lábáról. Bár a kor ideáljához képest teltebb idomokkal rendelkezett, nőies alakját mindig kihangsúlyozva, büszkén tette közszemlére kerekded formáit. Evey egy alkalmat sem tudott felidézni, amikor ne mélyen dekoltált felsőben, illetve szűk nadrágban vagy ruhában látta volna megjelenni. A férfiak figyelméért folytatott csatákban önbizalmával, magabiztosságával és nőiességével bármilyen vetélytársat képes volt maga mögé utasítani.

Az igazat megvallva, Evey csinosabbnak tartotta magát Bettanynál, de a lány magabiztos megjelenése mellett mindig úgy érezte, mit sem számít, hogy előnyösebb testi adottságokkal rendelkezik. Bettany jött, látott és győzött. Ez azonban Evey-ben sosem keltett rossz érzést vagy féltékenységet, sőt inkább elismerést.

Bár Evey-t ugyanolyan életvidámság és nagy adag optimizmus jellemezte, mint Bettanyt, jóval határozottabb és megfontoltabb lépésekkel haladt előre az útján. A világról kialakított véleménye szilárd alapokon állt, és nem hagyta, hogy bármi vagy bárki elbizonytalanítsa ebben. Akármilyen nehézséggel vagy kudarccal került szembe, töretlenül őrizte a hitét, a hitet önmagában, a sorsban, a következmények törvényszerűségében, és abban, hogy az élet adta lehetőségek nem véletlenszerűen pottyannak az ember elé, csak megfelelően kell értelmezni őket.

A Bettanytól való különbözősége azonban legfeltűnőbben abban mutatkozott meg, hogy az ellenkező nem képviselőivel jóval nagyobb távolságtartással viselkedett. Persze a baráti társaságában lévő fiúkkal egészen el tudta engedni magát, olyannyira, hogy néha már úgy kezelték, mintha ő is egy lenne közülük. De azokkal a férfiakkal, akik megtetszettek neki, óvatossá és megfontolttá vált, majd biztonságos távolságból igyekezett megfigyelni és megítélni őket. Hol volt ez Bettany „jött, látott és győzött” bevetési technikájától? Ám nem is vágyott olyan kalandokra, mint Bettany, aki nagy kanállal élvezte az életet és ezzel együtt a férfiakat is.

Mindettől függetlenül Evey elégedett volt a külsejével, magas, karcsú alakjával, és amennyire ideje engedte, sporttal igyekezett karbantartani magát. Igaz, valamivel nagyobb melleket örömmel elfogadott volna. Mivel a hosszú haj idegesítette, sötétbarna fürtjeit a válláig vágatta, és legtöbbször azt is inkább copfba fogta, hogy ne lógjon az arcába. Meghatározhatatlan, leginkább zöldesbarna színű szeme hangulattól függően változott, a szomorúság a barna árnyalatot, míg a harag a zöldet emelte ki. Ezt különlegességként is elkönyvelhette volna, de már a falra mászott attól, hogy minden ismerkedni vágyó ezzel a témával indított: „De szép szemed van! Milyen színű? Még sosem láttam ilyen színű szemet! Kontaktlencse?”

Bettanyval az öltözködésben sem egyezett az ízlésük: Evey inkább a lezser elegancia híve volt, a hétköznapokban középpontban a farmernadrággal, de természetesen az ő ruhatárából sem hiányozhattak a nőies, szexi darabok, amelyeket előszeretettel vett fel bulizások alkalmával. Igaz, a gardróbjában lévő legszexibb ruha is simán beleolvadt Bettany mindennapi viseletei közé. És ugyan messze nem igényelt akkora figyelmet, mint a feketeség, neki is jólesett, ha egy megfelelően megválasztott ruhában elnyerte a másik nem tetszését. Csupán olyankor bánta, hogy egy merészebb ruhaköltemény mellett voksolt, ha egy szórakozóhelyen az italtól túlfűtött „mindegy milyen, csak melle legyen” elven működő portyázók tüntették ki akadozó nyelvvel a figyelmükkel.

Bettany és Evey nem mondhatni, hogy jó barátnők voltak, igazán a pályázat hozta őket közelebb egymáshoz. Külön szakra jártak: Bettany jogot hallgatott, a baráti társaságuk sem egyezett, így korábban csak az egyetemi bulik alkalmával találkoztak. Tommy ajánlotta be a pályázati csapatukba harmadiknak azzal, hogy nagyon jókat hallott róla. Bár Evey meg volt győződve arról, hogy leginkább szép pofija, telt keble és flörtölésre mindig kész természete alapján döntött Tommy Bettany mellett, de aztán a hónapokig tartó kemény munka alatt el kellett ismernie, hogy valóban nagy segítségükre volt a jogi ismereteivel. Evey kedvelte Bettanyt, igaz, hosszú és tartalmas beszélgetésekbe nem sokszor bonyolódtak, de tetszett neki a lány felhőtlen és zabolátlan életszeretete.

Evey szórakozottan nézte barátait, ahogy igyekeznek megfelelően prezentálni a pályázati anyagot, majd Dominicot kezdte alaposabban megfigyelni. Azon kívül, hogy jóképűnek találta, nem látott benne semmi rendkívülit. Elismerte, hogy mind a magasságával, mind a határozott megjelenésével vonzó férfi, de mindezek ellenére sem hatott rá különösebben.

Egykedvűen figyelte Tommy bátyját, aztán megakadta a szeme Dominic kezén. Nem tudta megmondani, miért, egyszerűen ott ragadt a tekintete. „Szép kéz” – állapította meg magában. Az ápolt, erős, férfias, mégsem túlméretezett kézfej hosszú, szépen ívelt ujjakkal végződött, mint egy gondosan megformált művészeti alkotás. Általában nem szánt kiemelt figyelmet a férfiak kezének, ezért nem is igazán tudta hová tenni ezt a furcsa észrevételét. Dominic, miközben érdeklődve hallgatta Tommy és Bettany szavait, az ujjaival a telefonja képernyőjén bíbelődött. Nem volt benne semmi tudatosság, csupán szórakozottan mozgatta az ujjait a kijelzőn. Evey csak bámulta, ahogy az ujjak láthatatlan vonalakat és köröket írnak le, és azon kapta magát, hogy zavarba ejtő gondolatok jelennek meg a fejében. Minél tovább nézte, annál vérpezsdítőbb képek ugrottak a szeme elé. Már percek óta meredt Dominic kezére, amikor az ujjak egyszer csak megálltak, de Evey továbbra sem tudott másfelé nézni. Majd a férfi mutatóujja ismét lassú körözésbe kezdett, és ezúttal még finomabb, ám céltudatosabb utat járt be a képernyőn. Evey úgy érezte, kezd nagyon meleg lenni a szobában, mintha az ujjak nem a készüléken járnák lassú táncukat. Aztán a kéz lassan elemelkedett a telefonról, a lány pedig megbűvölve követte a tekintetével. Az ujjak a pohárra fonódtak, és Dominic a szájához emelte az italát, de nem ivott bele. Néhány mozdulatlan másodperc elteltével a lány feljebb pillantott, és egyenesen Dominic kíváncsi tekintetével találta szemben magát.

Evey iszonyú zavarba jött, ám képtelen volt elfordítani a fejét. Nagy levegőket vett, és bár meg volt győződve arról, hogy lángol az arca, nem szakadt el az őt fürkésző barna szempártól, Dominic pedig növekvő érdeklődéssel pásztázta az arcát. Tommy és Bettany lelkesen keresgéltek valamilyen adatot a papírokban, fel sem tűnt nekik a kettejük között lezajló különös, néma és egyre feszültebb közjáték.

– Itt van! Erről beszéltünk – szólalt meg ekkor Tommy, és egy bekezdésre mutatva a bátyja felé tolta a tervet.

Dominic belekortyolt az üdítőbe, majd a papírok felé fordult. Evey is gyorsan elkapta a tekintetét, és megkönnyebbült, hogy végre felszabadult a különös varázs alól. Csak ült, nagyokat nyelt, és próbálta megmagyarázni az imént történteket. „Mi a fene volt ez?! Még csak nem is tetszik a pasi!” Zavarában majdnem egyszerre felhajtotta a teli pohár italát, és azon tanakodott, vajon a férfi mikor vehette észre, hogy a kezét bámulja, és mennyire lehetett az arcára írva, milyen gondolatok járnak a fejében. A magának adott válasz még kínosabbá tette a korábbi jelenetet. A másik három ember tovább elemezte a pályázatot, ő pedig arra próbált rájönni, mi is történt az elmúlt percekben.

– Tényleg jól kidolgozott munka – csukta össze a dokumentációt Dominic negyedórával később, a hangjában őszinte elismeréssel. – Ne hagyjuk veszni! – jelentette ki, majd felvette az asztalról a mobilját, és telefonálgatni kezdett. Evey alig mert ránézni, a kezét pedig még koncentráltabban igyekezett kerülni, és szerencsére úgy tűnt, Dominic sem tulajdonított nagy jelentőséget a történteknek.

Néhány gyors és lényegre törő hívással később a férfi reménykeltő fejleménnyel állt elő:

– Egy bútorcég és egy burkolatokat gyártó cég is felajánlott egy igen baráti kedvezményt. Egyik ismerősöm építészeti kivitelezéssel foglalkozik, és szintén rábólinthat, de előtte át kéne küldeni neki a terveket. Ha elnyeri a tetszését, ígéretet kaptam arra, hogy még ma este megírja és átküldi az ajánlatát.

– Végre egy jó hír! – sóhajtott megkönnyebbülten Tommy. – Kezdem látni a fényt az alagút végén.

– Valamivel beljebb vagyunk, de még ki kell választani az új bútorokat és burkolatokat, ami nem lesz kis feladat – hívta fel a figyelmet a bátyja az előttük álló nem kevés munkára. – Mindjárt megkeresem a két cég internetes katalógusát. De előbb csinálok egy kávét. Kér valaki?

Miután mindenki lelkesen elfogadta a felajánlást, jóval oldottabb hangulatban dőltek hátra az ülőgarnitúrán. Felcsillant a remény, hogy nem vész kárba több hónapnyi munkájuk.

A gőzölgő koffeinadaggal Tommy és Bettany kiment a teraszra dohányozni, így Evey kettesben maradt Dominickal, aki vele szemben ücsörögve a kávéját kortyolgatta. Szándékosan kerülve a szemkontaktust, Evey ismét a lakás felé fordította a figyelmét. Ám egy idő után kínosnak érezte mind a csendet, mind az erőfeszítését, hogy ne nézzen a látótere közepén ülő férfira. Óvatosan rápillantott, Dominic pedig éppen gondos alapossággal őt méregette. Miután kinézegette magát, összetalálkozott a tekintetük, és Evey megkönnyebbülve tapasztalta, hogy ezúttal nem produkált olyan intenzív reakciókat, mint korábban.

– Szép lakás – szólalt meg Evey, hogy megtörje a csendet. – Itt laksz?

– Fura kérdés… – húzta össze a szemöldökét értetlenül Dominic.

– Csak mert, bár nagyon hangulatos, semmilyen személyes tárgyat nem látok: se képeket, se könyveket. Meg az alapján, amiket hallottam rólad, teljesen másnak képzeltem az otthonod – magyarázta. Hozzászokott ahhoz, hogy értetlenül néznek rá meglepő megjegyzései miatt. Hajlamos volt arra, főleg zavarában, hogy kertelés nélkül adjon hangot a gondolatainak, ami sokszor okozott kellemetlen perceket a számára. Valahogy nála ilyenkor csak ritkán működött az „előbb gondolkodj, utána beszélj” elv.

– Á… Feltételezem az öcsém azt mondta, hogy egy nagy seggfej vagyok.

– Nem egészen – ingatta a fejét Evey. – Szerinte egy egoista, mindenkin átgázoló, sznob, önelégült, pénzes seggfej vagy.

Dominicból hangosan kitört a nevetés.

– Nem kímélsz – szólalt meg a férfi vidáman.

– Csupán szó szerint idéztem – mentegetőzött mosolyogva Evey.

– Csak őszintén, igaz? – jegyezte meg Dominic. – De el kell ismernem, jogos az észrevételed, mert valóban nem itt lakom, ez csupán a belvárosi lakásom. – Némi tanakodás után kérdéssel fordult a lányhoz: – És milyennek képzelted egy egoista, mindenkin átgázoló, pénzes… Mi volt még?

– Sznob, önelégült…

– Köszönöm… szóval, sznob és önelégült seggfej lakását?

Evey elmerengett, majd megszólalt:

– Jóval nagyobbnak gondoltam, mondjuk a teljes felső szintet elfoglaló penthouse, legalább hat óriási szobával: nappali és több hálószoba, hatalmas étkező, dolgozószoba. Természetesen a legmodernebb bútorokkal, a ma divatos minimál dizájnnal berendezve, mutatós, drága, de teljesen használhatatlan kiegészítőkkel. A falakon nagymenő, kortárs művészek megfizethetetlen alkotásai, mármint a gigantikus plazmatévé mellett.

– Könyvem nincs? – vette fel a játék fonalát Dominic.

– Hogyne lenne! Telis-tele a könyvespolc klasszikus kötetekkel, hogy a magas intellektusodat tükrözze, óriási albumok, amelyek mutatósak, drágák és sok helyet foglalnak.

– Milyen albumok? – nevetett Dominik, és láthatóan remekül szórakozott.

– Teljesen lényegtelen, a méret a lényeg, és hogy szép színes legyen. Bár az is lehet, hogy az összes Playboy magazin van vaskos kötetekbe fűzve.

– Nem is rossz ötlet! – vigyorgott a férfi elgondolkozva, majd újabb kérdéssel fordult a lányhoz: – Konyha?

– Az is óriási – kezdett bele Evey, és el kellett ismernie, hogy neki is tetszett ez a játék. – Felszerelve a legmodernebb technikával, és persze minden ragyog, mert a fiókokban lévő egyedi evőeszközökön és a bornyitón kívül még soha senki nem nyúlt benne semmihez.

– Háló?

Evey pár másodpercnyi tanakodás után válaszolt:

– A minimum négy méter széles ágyon sötét árnyalatú selyem vagy szatén ágynemű, a falak buja vörös és komor fekete színben pompáznak, körben mindenhol tükör, még a gardrób ajtaján is, sőt talán még a plafonon is. Az ágy mögötti falon művészi fénykép függ, egy… nem, inkább kettő meztelen női testtel.

Dominic meglepődött reakcióját látva újabb ötlettel állt elő:

– Vagy a saját portréddal.

– Szerinted a saját arcképemet akarom látni az ágyam fölött? – nevetett jóízűen a férfi.

– Az önelégült seggfejek biztosan – vigyorgott Evey is.

– Látom, jól szórakoztok – lépett be a szobába Tommy, és ez a felismerés még véletlenül sem tette boldoggá.

A fiktív lakásnéző ezzel véget ért, Evey még egy pluszpontot jegyzett fel magában Dominicnak a szórakoztató társalgás eredményeképp, majd nekiláttak a munkának.

2. FEJEZET

Este nyolc is elmúlt, amikor beiktattak egy újabb kávészünetet. Egy kupacba tömörültek az egyik kanapén, és a feladatok felosztásával igyekeztek növelni a hatékonyságot. Evey bútorok, a két férfi anyagok meg burkolatok után kutatott, míg Bettany a változtatások alapján vezette az új költségvetést. Fáradhatatlanul keresgéltek olcsóbb, mégis minőségi kiegészítők után, amiket aztán kivétel nélkül közösen bíráltak el. A szoros munkatempó ellenére meglepően kellemes hangulatban dolgoztak. Tommyt gyorsan magával ragadta az alkotás iránti szenvedélye, ami még a bátyja felé táplált ellenérzéseit is eredményesen félretolta, sőt Evey legnagyobb meglepetésére, a tervezésben nagyon határozott elképzelésekkel rendelkező barátja legtöbbször vita nélkül fogadta el Dominic javaslatait.

Bettany maximum fokozatra kapcsolta magát, és nőiessége teljes repertoárjával – persze az illendőség határain belül maradva – próbálta maga felé irányítani Dominic figyelmét. Evey, ahogy máskor, most is szórakozottan nyugtázta a lány lelkes igyekezetét, hogy elcsábítsa Dominicot. Diszkréten, finoman ténykedett, odafigyelve arra, hogy jelenleg a pályázat az első, sőt a munka iránti elhivatottságát kihangsúlyozva küldött nyilvánvaló jeleket a férfi felé.

Szerencsére a Dominic és közötte lejátszódó különös kis jelenet nem ismétlődött meg. Bár néhány alkalommal, amikor a férfi keze valamilyen okból belefutott a látóterébe, egy pillanatig megakadt rajta a tekintete, de mindig rákényszerítette magát, hogy elnézzen, még lehetőséget sem adva arra, hogy meginduljanak a fejében az arcpirító képek. Ezen igyekezetében nagy segítségére volt Dominic szája szélére költöző halvány vigyor, ahányszor csak Evey a kezén felejtette a tekintetét.

Mindettől függetlenül mindannyian elszántan dolgoztak a költségvetés lefaragásán. Amikor negyed tizenegykor, a harmadik kávé kortyolgatása közben összegezték az elmúlt óra eredményét, csalódottan állapították meg, hogy a megfeszített munka ellenére is csupán a szükséges pénzösszeg alig felét tudták összespórolni.

– Nem hiszem el! – kesergett Tommy. – Ennél olcsóbb anyagokat és bútorokat nem találunk, főleg ilyen minőségben. Mi van még?

– Mindent kicseréltünk, amit lehetett – sóhajtott elkeseredve Evey. Nem akarta elhinni, hogy minden eddigi erőlködésük ellenére kudarcot vallottak.

– Csak van még valami, aminek csökkenthetnénk az árát – próbálkozott ismét Tommy, majd felpattant, és idegesen mászkálni kezdett.

– Ha ennél is többet megváltoztatunk vagy elveszünk, pont azt fogjuk tönkretenni, ami miatt egyedi lett – ellenkezett Evey.

– Legalább megpróbáltuk – jegyezte meg Bettany lemondóan, majd gyászos csönd borult a társaságra.

– Neked sincs ötleted? – fordult Tommy reménykedve a konyhában álló Dominichoz.

A bátyja nem felelt, csak némán kivette a hűtőből az ásványvizet, töltött, majd néhány korty után a konyhapultra tette a poharat. A másik három csendben figyelte minden mozdulatát, reménykedve abban, hátha előáll egy mentő tervvel. Ekkor Dominic mobilja, mint az elmúlt órákban egyre sűrűbben, ismét megszólalt. Vetett egy pillantást a kijelzőre, majd elnémította a csörgést.

– Egyetértek Evey-vel. Ha tovább változtatunk, az a minőség rovására megy – szólalt meg végül a férfi.

– Akkor mi a büdös fenét csináljunk?! – fakadt ki mérgesen Tommy. – Ennyi volt? Mehet a kukába? – majd ingerülten a dohányzóasztalhoz lépett, felkapta a pályázati anyagot, és nagy lendülettel a szemetesbe hajította.

A többiek megütközve nézték Tommy kirohanását. Evey más esetben ellenkezett volna, de most túl fáradt és csalódott volt ahhoz, hogy szóvá tegye barátja heves reakcióját.

– Csak egy megoldás van – vette vissza a szót Dominic, mire a másik három azonnal felkapta a fejét. – Új főbefektető kell.

– Hát ez remek ötlet! – mordult rá gúnyosan Tommy. – Mint már említettem, egész délután mást sem csináltunk, csak új befektetőt kerestünk. Lehetetlen! A te kétes üzleti partnereidre pedig nincs szükségünk. Nem gondolom, hogy jól mutatnának egy egyetemi projekt iskolaépületének a támogatói között.

– Én leszek az új főbefektető – jelentette ki határozottan Dominic.

A felvetését döbbent némaság követte. A két testvér másodpercekig farkasszemet nézett egymással, és Evey még véletlenül sem óriási hálát és megkönnyebbülést látott a barátja arcán, hanem inkább mérhetetlen haragot. Végül Bettany törte meg a feszült csendet:

– Neked van négyszázezer dollárod?

Dominic, ha akart volna, sem tudott volna válaszolni, mert Tommy bátyja ötletére indulatosan kifakadt:

– Kizárt!

– De miért? – fordult egyszerre a két lány értetlenül a fiú felé, aki a szinkronban kirobbanó őszinte megrökönyödést hallva visszafogta az indulatait.

– Mert… mert ez a mi projektünk… és rokonok nem lehetnek befektetők – próbált Tommy logikus érvvel előállni.

– Csak a pályázatban résztvevők nem szállhatnak be pénzzel – javította ki Bettany –, de a szabályzat nem zárja ki, hogy rokonok anyagilag támogassák a tervet, csak a teljes költségvetés felét nem léphetik át.

– Akkor azért nem, mert nem akarom – jelentette ki ellentmondást nem tűrve Tommy. Mivel a magyarázatát érthető módon nem követte sem buzgó elfogadás, sem mély egyetértés, újra meg akart szólalni, aztán mégis csendben maradt, de a düh egyre csak nőtt benne, míg végül bátyja felé fordulva mégis kirobbant belőle a mondandója: – Hát ezt remekül csináltad! Most szépen eljátszhatod a hőst, aki fehér lovon belibeg, és megmenti a szegény öcsike pályázatát a pénzével. Megmondtam, hogy nem kell a rohadt pénzed! – kiabált ingerülten. – Ebbe a projektbe mindent beletettem, szívem-lelkem, és nem fogod egy húzással elvenni tőlem! Egyszerűen nem akarom, hogy ehhez a munkámhoz közöd legyen! Nem minden a pénz!

Evey meglepetten figyelte barátja kirohanását. A fiú szavaiból végtelen keserűség áradt, ami jóval mélyebbről fakadt, mint a pályázat elvesztésének fenyegetésével járó kudarc. Már az is sok mindent elárult a Tommy és a bátyja közti viszonyról, hogy négy év alatt egyszer sem említette a testvérét, ám a mostani reakciója egyértelművé tette, hogy kettejük kapcsolata komoly és fájdalmas sérülésekkel terhelt.

– Előbb tervezem át az egész épületet! – folytatta Tommy tántoríthatatlanul. – Húzzunk ki díszítőelemeket, válasszunk még olcsóbb anyagokat és bútorokat, de te nem leszel főbefektető!

– Ugye most csak viccelsz? – szólt közbe Bettany elképedve. – Ezt nem teheted velünk!

Tommy nem válaszolt, de az elszánt és dühös arckifejezését látva egyértelmű volt, hogy komolyan gondolja a szavait. Dominic eddig szótlanul hallgatta öccsét, két kézzel a pultra támaszkodva állta Tommy ellenséges pillantását, és a fejéhez vágott dolgok ellenére sem tűnt sértettnek vagy mérgesnek. Inkább valami végtelen szomorúság áradt a tekintetéből és a testtartásából.

– Nem ez a megfelelő pillanat arra, hogy kiborítsuk a szennyest… – emelkedett fel a pultról Dominic határozottan. Folytatni akarta, ám Tommy felháborodva közbevágott:

– Te mégis mit akarnál rajtam számonkérni?!

– Van egy probléma, amit meg kell oldani – folytatta rendíthetetlenül Dominic. – És ennek a problémának semmi köze a kettőnk viszonyához.

– Ha te akarod pénzelni a projektemet, akkor igenis van köze hozzá!

– Nem csak a te projekted, hárman vagytok benne – javította ki Dominic. – Mi lenne, ha egyszer az életben nem csak magaddal és a saját sérelmeiddel foglalkoznál? – Úgy tűnt, Dominic is kezdi elveszíteni a hidegvérét.

– Szóval, szerinted én mindig csak magammal foglalkozom?! – Tommy alig látott a dühtől. – Ki más foglalkozna velem, mondd csak? Az anyánk kilőve, te kilőve, így elég korán meg kellett tanulnom, hogy csakis magamra számíthatok! És veled ellentétben én a környezetemben lévőket sem hanyagolom el. Most persze ügyesen sikerült azt a látszatod keltened, hogy én egy önző szemétláda vagyok, aki tojik a többiekre, csakhogy ez a helyzet egészen másról szól, és ezt te is tudod! Nekik – mutatott a két lányra – fogalmuk sincs, mi mindenen mentem keresztül a te leszaromságod és pénzed miatt! Nem akarom, hogy ehhez a pályázathoz közöd legyen, főleg nem a pénzednek! – ismételte meg a korábbi kijelentését engesztelhetetlen haraggal.

Néhány másodpercnyi feszült hallgatás után Dominic megadóan emelte fel a kezét:

– Ha így döntötök, elfogadom.

– De… – kezdett ellenkezni Bettany, ám Evey elérkezettnek látta a pillanatot, hogy közbelépjen:

– Tommy, kijönnél velem a teraszra? – lépett oda barátjához, és már húzta is magával.

– Nem tudsz meggyőzni, Evey! – közölte Tommy, ahogy becsukódott mögöttük az ajtó, és azonnal rágyújtott egy cigarettára.

– Akkor is meg akarom próbálni, Tommy, mert ez az egyetlen esélyünk – felelte köntörfalazás nélkül a lány. – És ezzel te is tisztában vagy. Valószínűleg ezért is dühített fel ennyire ez az egész: a korábbi sérelmek miatt az önérzeted nem hagyja, hogy elfogadd a segítségét.

– Nem, Evey, a szaros pénzét nem akarom. Mindig azt gondolta, pénzzel bármit meg lehet oldani. Amikor arra lett volna szükségem, hogy meghallgasson, hogy figyeljen rám, csak elintézett egy köteg pénzzel.

– Semmit sem tudok arról, mi történt köztetek a múltban, és hogy mi mindenen mentél keresztül. Talán egyszer beavatsz a titkaidba, ha nem, azt is elfogadom. De most az a helyzet, hogy valóban a pénze húzhat ki minket a bajból. Ha nem engeded, hogy elfogadjuk a bátyád ajánlatát, velünk is kitolsz. Mi is mindent beletettünk ebbe a projektbe, és nekünk is ugyanolyan fontos, mint neked. Látom, hogy tele vagy tüskékkel, hogy haragszol rá, de ebben a helyzetben nincs más választásunk. Lehet, hogy a bátyád egy seggfej, de szerintem most tényleg segíteni akar. Azonnal fogadott minket, egész este velünk dolgozott, és ezt egyedül miattad tette. Te is hallottad, hogy folyamatosan telefonálgattak neki, mert valahol már rég ott kéne lennie, ő mégis maradt. – Tommy csendben szívta a cigarettáját, és a távolba révedve hallgatta a lányt. – Most tényleg veled foglalkozott, a te problémádat akarta megoldani, és csak akkor állt elő a befektetői ötletével, amikor már nem volt más kiút. Hagyd, hogy segítsen! Lépj túl a sérelmeiden saját magad miatt, és miattunk is! Ki tudja, talán most elkezdhetitek építeni azt a kapcsolatot, ami évekkel ezelőtt szétszakadt. Ahogy én látom, ő szeretne változtatni. Tekintsd úgy a felajánlását, mint a testvéri jobbját.

Tommyból hatalmas sóhaj tört fel, majd elfordította a fejét, így Evey nem látta az arcát.

– Gondold át – simította végig kedvesen a fiú karját Evey, majd jobbnak látta, ha magára hagyja, és visszament a szobába a többiekhez. Odabent feszült csendben várakoztak a többiek.

– Na? – ugrott rá azonnal a kérdéssel Bettany. – Hogy döntött?

– Még nem tudom – ingatta a fejét Evey.

– De ebben akkor sem határozhat nélkülünk – jelentette ki Bettany. – Hárman vagyunk, meg kell szavazni. Ezt nem teheti egy családi konfliktus miatt! Itt most a diplománk és a jövőnk a tét! – hőzöngött tovább.

– Először várjuk meg, mit mond – ült le elcsigázva Evey a kanapéra.

Nem szívesen ment volna szembe a barátjával, főleg hogy mit sem tudott a múltbéli eseményekről, de be kellett látnia, jelen esetben ellene szavazna. Ez pedig harsogva ébresztette fel benne a lelkiismeret hangját. Csak remélni tudta, hogy sikerült meggyőznie Tommyt.

Evey azon tanakodott, mi lenne, ha megkérné Dominicot, beszéljen ő is az öccsével, hátha sikerül jobb belátásra bírnia. A férfi még mindig a konyhában állt, a kezére támaszkodva, lehajtott fejjel várakozott, miközben az ujjai idegesen doboltak a pulton. Nem igazán tűnt nyitottnak bárminemű kommunikációra. Ráadásul kezdte abszurdnak érezni, hogy még Dominic kezdje győzködni a testvérét, hogy fogadjon el tőle négyszázezer dollárt, amivel megmentheti a pályázatukat. Micsoda faramuci helyzet!

Amikor jó néhány perccel később Tommy csatlakozott hozzájuk, mind a három szempár feszülten fordult felé. A fiú gondterhelt arccal álldogált egy ideg, a többiek pedig tűkön ülve várták a válaszát.

– Mielőtt bármit is mondanál – törte meg a csendet nyugodt hangon Dominic, megelőzve öccsét –, szeretném, ha most minden konfliktust félretennél, mert ez most nem rólunk szól. Nem akarok mindenáron befektető lenni a projektetekben, csak felajánlottam ezt a lehetőséget. Tekints rám úgy, mintha egy sima üzletember lennék, akinek prezentáltátok a terveteket. És ez a terv jó, méghozzá nagyon. És ezt most nem azért mondom, mert a bátyád vagyok, hanem mert tényleg nyerő anyagot hoztatok össze. Tudod, hogy üzletben sosem hozok meggondolatlan döntéseket. – Egy másodpercnyi szünet után hozzátette: – Az ajánlat él, ti döntötök.

Mivel Tommy nem válaszolt azonnal, Bettany könyörgőre fogta:

– Kérlek, Tommy!

A fiú bizonytalanul rápillantott, majd Evey-re, mintha tőle várná a megerősítést.

– Ismered az álláspontom, Tommy. Én sem hagynám veszni ezt a lehetőséget – ismételte meg a teraszon felvázolt véleményét Evey.

Tommy vett egy hatalmas levegőt és behunyta a szemét, mint aki víz alá készül merülni:

– Legyen – engedte ki hangosan a benntartott levegőt.

A döntését hallva a két lány is megkönnyebbülten sóhajtott fel.

Azonnal nekiláttak a papírmunkának, és Bettany ügybuzgó lelkesedéssel vette át az irányítást, hiszen ez igazán az ő asztala volt. Mivel sem az egész estés szorgoskodás, sem a kukában való landolás nem tett túl jót az összefűzött pályázati anyagnak, az volt a legegyszerűbb és leggyorsabb megoldás, ha az új dokumentumokkal kiegészített terveket egy éjjel-nappal nyitva tartó üzletbe viszik kinyomtatni.

Fél tizenkettőkor Tommy és Evey elindult az üzletbe, Bettany inkább maradt Dominickal. Evey majdnem hangosan felnevetett, amikor a fekete hajú lány ürügyként felajánlotta mosogatói képességeit, arra hivatkozva, hogy Dominic életmentő felajánlásáért cserébe az a legkevesebb, hogy segít összerámolni. Ez nem jelentett mást, mint hogy izzadságos munkával berámolja a mosogatógépbe azt a néhány csészét és poharat, amit még elöl hagytak…

Evey és Tommy oldott hangulatban ballagtak az autóhoz, bár Tommyn érezni lehetett, hogy még nem békélt meg teljesen a döntésével. Evey le merte volna fogadni, hogy magában éppen a lehetséges következményeket elemzi az esetleges kibúvókkal együtt.

Csendben sétáltak az autóhoz, de beszállni nem tudtak, mert Tommy jó néhány perces keresgélés után sem bukkant rá a slusszkulcsára.

– A fene… fent hagytam a kulcsot! – sóhajtotta fáradtan.

– Itt megvárlak! – dőlt a kocsinak Evey. Semmi kedve nem volt visszacsoszogni, inkább kedélyesen figyelte a mellette elhaladó embereket. Majdnem olyan sokan mászkáltak az utcán, mint nappal, csak ebben a késői időpontban inkább mulatozó fiataloktól nyüzsgött a környék.

Amikor valamivel később Tommy visszaért, Evey már messziről, a testtartásából és a mozdulataiból látta, hogy majd szétveti a düh.

– Mi történt? – faggatózott, ahogy a fiú odaért hozzá, de az csak morogva kinyitotta az ajtót. – Mi van már? – kérdezte ismét Evey, miközben Tommy ráadta a gyújtást és elindult.

– Hogy ez a barom nem tud kibújni a bőréből! – dohogott a fiú, és idegesen végigsimított a haján.

– Mégis mit csinált… nagyjából nyolc perc leforgása alatt?

– Hogy mit? – ingatta a fejét Tommy. – Szerinted mit csinálnak odafent? – tette fel a kérdést, de már folytatta is: – Éppen mélyen elmerülnek egymásban…

– Na ne!

– Ez a seggfej nem tudja a gatyájában tartani! Mégis mit képzel?! Hogy minden nőt meg kell dugnia, aki szembejön vele? Annyira el voltak foglalva, hogy azt sem vették észre, hogy visszamentem! – dohogott tovább, Evey-ből pedig kitört a nevetés. – Te ezt viccesnek találod? – fordult megrovóan a lány felé.

– Nem értem, miért vagy ennyire kiakadva – kuncogott tovább Evey. – Bettany nem a barátnőd, és elég egyértelműen rástartolt a bátyádra. Csak kiengedik a fáradt gőzt… vagy Bettany így akarja kifejezni a háláját a segítségéért – nevetgélt vidáman.

– Bettany is mekkora egy lotyó! – dühöngött tovább Tommy, ezúttal a páros másik tagját szapulva. – Alig néhány órája ismeri, és már szét is tette neki a lábát!

– Mióta lettél ilyen prűd? – ingatta a fejét derűsen Evey.

– Nem vagyok prűd, csak fel vagyok háborodva. Dominic még arra sem vette a fáradságot, hogy levegye a gatyáját, felöltözve ágynak döntötte! Bettany ruhái persze már a nappaliban lekerültek. És az a visongás és nyögdécselés, amit ez a csaj rendezett, még egy pornófilmben is megállná a helyét.

Evey fejében akaratlanul is megjelentek a képek a hirtelen jött légyott pillanatairól, majd azonnal bevillantak Dominic szépen ívelt ujjai, és felháborodás helyett inkább vérpezsdítően izgatónak találta a történteket.

– Ugyan már, Tommy! – szólalt meg Evey szórakozottan. – Ne legyél már ennyire kibukva ezen! Mindketten felnőtt emberek, egyik sincs elkötelezve, azt csinálnak, amit akarnak. Úgy viselkedsz, mintha te még sosem vittél volna fel magadhoz senkit néhány pohár ital után.

– Lehet, de ez egy egészen más szituáció. Elmegyünk hozzá, hogy segítsen, bemutatom neki két barátomat, erre azonnal megdönti az egyiket – fortyogott.

– Mintha egy vén, megkeseredett erkölcscsősz lennél – nevetett fel Evey. – Eddig úgy láttam, nem zavar, hogy Bettany nagykanállal habzsolja az életet. Pontosan úgy, ahogy a korosztályunk nagy része. Oké, nem szívleled a bátyádat, de ha így egymásra gerjedtek, hát, na bumm. Úgy háborogsz, mintha a barátnődet csábította volna el tőled. Hadd emlékeztesselek, hányszor kellett nekem felvennem a telefonod, és eljátszanom a csajodat, mert le akartad rázni az előző este felszedett lányt, akinek a nevére sem mindig emlékeztél. Bettany és a bátyád lefeküdtek egymással és kész. Lépj túl ezen!

– Nem értem, téged hogy nem háborít fel, hogy azok ketten két perccel a távozásunk után már kamatyolnak? – pillantott a lány felé Tommy rosszkedvűen, bár némileg oldódott a dühe.

– Valóban meglepett, hogy ennyire gyorsan a tárgyra tértek, de soha nem háborodtam fel senki kamatyolásán. Ha nem vagyok érintett a témában, nem szokott kiborítani mások szexuális élete, sosem ítélek el senkit az alapján, hogyan érzi jól magát a világban – vont vállat Evey.

– Oké, ez igaz – ingatta a fejét beismerően Tommy. – Csak a magánéletedben olyan konzervatív vagy.

– Egyáltalán nem vagyok konzervatív! – tiltakozott Evey. – Mindig is szabados gondolkodású voltam.

– Na ne már! – nevette el magát Tommy. – Elismerem, hogy bulizni, azt tudsz, de hogy a szabados életmód szobrát nem rólad fogják megmintázni, az is biztos! Főleg, ha pasizásról van szó! Férfi legyen a talpán, aki a többoldalas elvárási listádnak megfelel. És nincs kecmec, ha egy személyiségjegy is hiányzik, a szerencsétlennek esélye sincs. De még egy randira sem, nemhogy az ágyadig eljutni – hahotázott vidáman.

– Nem is vagyok ilyen válogatós! – fonta sértetten össze a karját Evey. – Csak tudom, mit akarok. Miért baj, ha nem érem be kevesebbel?

– Mert nincs olyan, hogy tökéletes – felelte nevetve Tommy.

– Az eddigi barátaim sem voltak tökéletesek, de nekem mégis teljesen megfeleltek. És ne beszélj úgy rólam, mintha valami besavanyodott aggszűz lennék!

– Ezt egy szóval sem állítottam. Tudom, hogy képes vagy ezer fokon égni, csak a pasizási módszered egy kissé maradi.

– Nem maradi, hanem megfontolt.

– Másban olyan hirtelen tudsz lenni, de a pasikkal igenis maradi vagy. Nem tagadhatod, hogy csak hosszas elemzés és többfordulós interjúztatás után vagy hajlandó leállni egy palival. A választásaidról már nem is beszélve! Minden barátod szigorúan diplomás, valamivel idősebb, komoly, kissé merev figura volt.

– Miért baj, hogy nem szeretem a nagydumás bunkókat? Tudod, hogy az intellektuális típus vonz, az jön be. És nem értek egyet azzal, hogy merev pasijaim voltak. Azért, mert egy egyetemi buliban nem szántják fel a táncparkettet, még nem jelenti, hogy merevek. Eddig még egyszer sem tetted szóvá a választásaimat, és azt hittem, Ethant és Leonárdot is kedvelted.

– Nem volt velük semmi bajom, csak kicsit kockák voltak.

– Tudod ki a kocka!

– Na ki? – kérdezett vissza Tommy vigyorogva.

– A… a nagynénéd feje kocka!

– Nincs is nagynéném! – nevetett fel Tommy.

– Tudom. Azért mondtam. Egy rendes barát nem gúnyolja ki a másik rokonait… sem partnereit.

– Nem akartam kigúnyolni senkit, csak kategorizáltam őket.

– Rossz kategóriát választottál. És nem értem, miért kötözködsz, amikor pontosan tudod, hogy engem egy pasi intellektusa indít be, nem pedig a mellizma… legalábbis általában – csúszott ki a száján.

– Ismerem az ízlésed, csak sosem értettem… Azt mondtad, volt már olyan, hogy rágerjedtél valakire, aki nem tudta fejből Shakespeare összes drámáját? – csapott le Tommy Evey fél mondatára.

– Ha-ha-ha! Nagyon vicces. És igen, előfordult – vallotta be Evey, de nem állt szándékában bővebben kifejteni ezen élményeit, főként nem az utolsót. – Mégis hogyan jutottunk Bettany és a bátyád nemi élete után az enyémhez? – dohogott.

– Úgy, hogy ez jóval szórakoztatóbb téma! – vigyorgott Tommy.

– Mi lenne, ha egy szép átkötéssel kielemeznénk most a te magánéletedet?

– Sajnos nincs már rá idő, mert megérkeztünk – felelte megjátszott sajnálkozással a hangjában Tommy, és már le is parkolta az autót.

Amíg a nyomtatásra és bekötésre vártak, Evey igyekezett semleges témákat felvetni, egyrészt, hogy ne kerüljön ismét terítékre az ő magánélete, másrészt nehogy tovább növelje Tommy bizonytalanságát a döntésével kapcsolatban. Igaz, szívesen megismert volna néhány részletet barátja eddig ismeretlen múltjából, de még véletlenül sem akart erőszakoskodni, és bár biztos volt abban, hogy Tommy válaszolna a feltett kérdéseire, nem tartotta jó ötletnek a pályázat leadása előtt feltépni a régi a sebeket.

A visszaúton Tommy persze ismét felhozta a lakásban maradt két ember között történteket, és még mielőtt ismét jól felhúzta volna magát, Evey próbálta meggyőzni arról, hogy semmi köze ahhoz, mit csinál a másik kettő. Nyomatékosan megkérte, hogy abban az esetben se tegyen semmi meggondolatlant, ha esetleg még mindig félreérthető helyzetben nyitnának rájuk, és igyekezzen azt szem előtt tartani, hogy a bátyja most valóban kihúzta őket a bajból.

Visszaérkezve sem a lakáson, sem pedig Dominic és Bettany viselkedésén nem látták semmi jelét annak, milyen forró ismeretséget kötöttek egymással. A bútorok a helyükön, az ágy érintetlennek tűnt. Bettany a kanapén ülve egykedvűen nyomkodta a mobilját, Dominic pedig éppen telefonon beszélt valakivel. Még egy zavart pillantást sem kaptak el egyiküktől sem.

Nem maradtak sokáig, hiszen már korábban mindent megbeszéltek, Dominicnak is mennie kellett, és Tommy is érezhetően sürgette a távozást. Már indulni készültek, amikor Dominic felvetette, hogy tartson vele a kis társaság a közelben lévő bárjába, és koccintsanak az eredményes munkára.

– Szuper ötlet! – lelkendezett Bettany.

Tommy persze azonnal rideg elutasítással reagált:

– Nem, kösz – vetette oda mogorván, de meglátva Evey nemtetszését kifejező néma jelzéseit, kicsit finomított a válaszán: – Holnap korán be kell érnünk az egyetemre, hogy leadjuk a pályázatot.

– Talán holnap estére áttehetnénk a koccintást – hozakodott elő az ötletével Evey, és mit sem törődött barátja mérges arckifejezésével. Még véletlenül sem akarta kihagyni a lehetőséget, hogy a két testvér oldottabb körülmények között egy kicsit közelebb kerüljön egymáshoz. És nem érezte volna illendőnek, ha azok után, amit Dominic értük tett, visszautasítanák a meghívását. – Egy kis lazulás mindannyiunkra ráfér, szerintem megdolgoztunk érte – nézett jelentőségteljesen Tommyra, és nem kerülte el a figyelmét Dominic apró, hálás pillantása.

– Tőlem! – adta meg magát Tommy, bár nem tűnt lelkesnek a másnap esti programtól.

– Én nem kellek holnap reggel, szóval, szívesen veled tartok ma is. Persze, ha nem baj – bazsalygott Bettany Dominicra.

– Miért lenne baj? – mosolygott vissza rá a férfi.

– Induljunk! – adta ki a parancsot Tommy határozottan, és megsemmisítő pillantást vetve Bettanyra a kijárat felé iramodott.

A liftben összezsúfolódva kézzelfogható feszültség telepedett rájuk, ami az apró fülkébe ragadva még intenzívebben borult a társaságra, és egyértelműen Tommyból fakadt. A fiú morcos arccal, szándékosan kerülve a többiek tekintetét, mereven nézte a padlót. Evey óvatos pillantásokat vetett a másik háromra, de igyekezett inkább az elhaladó emeletek gombjait nyomon követni. Bettany többször pislogott fel csábosan Dominicra, ám a férfi egykedvűen álldogált és leginkább ő is a felvonó világító paneljét figyelte. Senki sem szólalt meg, talán azért, nehogy kipattintsa a levegőben lévő szikrát.

A lift végre leért, Tommy elsőként, szinte menekülve robbant ki a felvonóból, Dominic viszont maga elé engedte a két lányt, és Evey figyelmét nem kerülte el, ahogy kedvesen rámosolygott Bettanyra, majd a lány hátára téve a kezét kivezette a fülkéből.

A kapu előtt gyors búcsúzás következett, sőt Tommy még egy visszafogott „Kösz, hogy segítettél” mondatot is kipréselt magából, majd a társaság kettészakadva elindult a dolgára.