részlet

© 2022 László Boglárka
© 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Szalkai Diána
Borítókép © Michalina Wozniak / Trevillion Images

ISBN 978 963 604 121 2

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Szerkesztette V. Detre Zsuzsa
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Pribék Miklósné Farkas Ilona,
az igazi nő, a csodálatos tanár emlékének
7 Minden mosolyod, mozdulatod, szavad,
őrzöm, mint hulló tárgyakat a föld.
József Attila: Óda

Prológus

Apja egykori szeretőjét várta a Nyugati pályaudvar peronján. Még sosem fogalmazta meg magában, hogy miért kedveli ezt a különös asszonyt, aki annak idején, ha kellett, olyan tartózkodóan és tapintatosan lépett bizonyos helyzetekben alkoholbeteg anyja helyére, hogy még véletlenül se törje meg az apja és lánya közötti harmóniát. A hangosbemondó recsegve tudatta, hogy a vonat majd fél órát késik. Egy kollégája jutott eszébe, aki naponta Vácról járt be a szerkesztőségbe, és rendszeresen elkésett. Ilyenkor a fiatalember általában mosolyogva kért elnézést, és gyakran emlegette az első magyar vasutat, aminek köszönhetően a kollégák az évek elteltével egyre több információval gazdagodtak a témában.

Amikor 1846. július 15-én, az ünnepélyes felavatást követően az első vonat, fedélzetén Habsburg József főherceggel és egész családjával, valamint más prominens személyekkel elindult Vácra, a 33,6 kilométer távolságot egy óra alatt tette meg. És ez azóta is gyakran előfordult: nemcsak a távolság, de a menetidő sem változott.

Az újságírónő fázósan húzta össze magán a kabátot, de mint mindig, ha várnia kellett, hasznosan próbálta elütni az időt, nézelődött és fejben jegyzetelt. Alaposan szemügyre vette a pályaudvar épületét, a csodás vas- és üvegszerkezetet, amit sokan tévesen Eiffel tervezésének hisznek. A 10. vágány mellett megpillantott egy kopott ajtót, fölötte a kőbe vésett viribus unitis felirattal. Úgy sejtette, hogy az ajtó a pályaudvar egykori királyi várótermét rejtheti, de zárva volt. Egy rongyos ruhájú férfi a fal mellett kartonpapíron ülve harmonikázott, előtte piszkos baseballsapkában néhány aprópénz. Nézte a muzsikába belefeledkező embert ott, a hideg betonon, és próbálta megfejteni, ki lehet, mit csinálhatott, mielőtt idekerült, és vajon miért itt játszik, ahol kevesebb a járókelő. Ekkor ismerte fel a dalt: Imádok élni. Előkeresett két fémhúszast, szégyenkezve a sapkába ejtette, majd továbbment, de a dallam a fülében maradt.

A hangosbemondó ismét tájékoztatta az utasokat néhány érkező és induló vonatról. Már csak negyedóra várakozás volt hátra. Gondolta, hogy majd meghívja Gizellát ebédelni, aztán kávéznak a nemrégiben megnyílt és karácsonyi pompában tündöklő WestEnd City Centerben. Ilyen hatalmas bevásárlóközpontot korábban csak Nyugat-Európában látott, de a rendszerváltás, sok más változással együtt, ezt is elhozta Magyarországra. Számos hajléktalan lepte el a pályaudvart. Az elgyötört, felpüffedt, szederjes arcokról az anyja jutott eszébe – állandó alkoholszaga, a kiabálások, a sok könyörgés, hogy menjen elvonóra. Ágnes irtózott az alkoholtól, soha nem ivott semmit, még szilveszterkor sem. Megboldogult anyját néha gyűlölte, néha szánta, de végül jobbnak látta, ha elköltözik otthonról. Szeretett a középiskolai kollégiumban, ahol apja minden szerdán meglátogatta, pénteken elment érte, és vasárnap visszavitte. Később már hétvégékre is alig utazott haza, pedig imádta az erdőt, a Szent András-hegyen az erdő ölelésében megbújó szolgálati lakásukat. Az apja is imádta, de ő is elmenekült onnan, később tudta meg, hogy ilyenkor a titkárnőjénél töltötte az estéit. Egyetemistaként a fővárosban élő apai nagyanyjához költözött, és felnőttként az ő elbeszéléseiből értett meg kicsivel többet a szülei házasságáról, és a kezdettől fogva jelen lévő harmadikról. Ő ebben nőtt fel, valahogy így volt természetes. Gizella semmit sem változott az elmúlt évtizedek alatt. Mindig jól kijöttek.

1. 7 Baravár

Újságíróként éppen nem volt komoly szellemi kihívást jelentő munkája, amikor elvállalta, hogy kinyomozza egy bizonyos hölgy családjának a történetét. Előbújt belőle a bölcsész, és érdekes feladatnak tartotta a kutatást – bár eleinte azt hitte, egyszerűbb dolga lesz. A nála egy évvel később, ám ugyanazon a napon született nő családfáját apai oldalról játszi könnyedséggel felgöngyölítette, női ágon azonban elakadt. A családfakutatás során több levéltárban is megfordult, a megyei levéltárban egy lelkes helytörténésszel is konzultált. Amikor visszatért Budapestre, már sokkal többre és másra volt kíváncsi, mint amire a megbízatása szólt. Hagyta hát a nyomozást, és inkább beleásta magát a gyermekkora faluja körüli birtok iratanyagaiba. Ágnes gyerekkorának tündérvilágát jelentette a baravári erdő, ahol, apjának köszönhetően, minden fát és ösvényt ismert. Már hetek óta mindennap felment a várba, a Zsolnay-tetőcserepekkel díszített levéltárba, hogy a Bánlakyak családtörténetét kutassa. Maga sem tudta, miért, de nem tudott elszakadni ettől az egy évszázadon átívelő, szövevényes históriától. Még az is megfordult a fejében, hogy megírja.

A Bánlakyak anyaországbeli vadászkastélya a baravári erdőségben a középkori váruk maradványain épült még a reformkori felpezsdülés idején, amikor József nádor maga is klasszicista palotát emeltetett magának Alcsúton. Néhány évszázaddal előbb, a középkorban a hegycsúcsok, sziklaszirtek tetején álló várak nyújthattak védelmet a környéken lakóknak. A Bara-hegy dolomittömbjét azonban csupán a helyiek nevezték hegynek, inkább csak egy magas domb volt, amire IV. Béla ösztönzésére a tatárjárás utáni években Bánlaky Pál magas fallal övezett várat épített, ahonnan messziről szemmel tudta tartani a környező, erdő borította dombokat, az esetleges ellenség bemasírozására legalkalmasabb széles Kitai-völgyet, ugyanakkor rálátott a szomszédos két kicsiny erdei falura, Baraváradra és Barafalvára is. Így épült fel Baravár, hogy az évszázadokon keresztül az elsőszülött fiút hagyományosan mindig Pál névre keresztelő nemes Bánlaky család ősi fészkéül szolgáljon.

Teltek-múltak a magyar történelem zivataros évtizedei, a Bánlakyak Erdélyben is birtokokat szerző ága terebélyesedett a leggyorsabban, akik a szászok városaival szomszédos birtokaikról leginkább német egyetemekre jártak, több esetben feleséget is onnan hoztak, így lassan áttértek Luther hitére.

Közben a magyar királyság határán fekvő baravári Bánlaky-várat még a törökök is akadály nélkül elfoglalhatták volna, ha akarják; de nem akarták – s a vár egyre elhanyagoltabb lett, majd omladozni kezdett. A török veszély elmúltával lassan a hadviselés formái is modernizálódtak, a Bánlaky-várhoz hasonló, eredetileg határőrizetre szolgáló végvárak feleslegessé váltak. Létük indokoltságát, akár a gyertya lángját, elfújta a történelem. Ezekben az évtizedekben a magyar főurak várai egyébként is gyakran váltak a Habsburg-ellenes konspirációk, lázadások fészkeivé, így az udvar jobbnak látta az egykori végvárak rendszerének modernizálását, ami sokszor nem jelentett mást, mint bizonyos erődítmények végleges lerombolását. A Bánlakyak egykori várát azonban nem fenyegette a császári verdikt, mert már előbb birtokba vette a természet: megmaradt porladó kövei növények ágya, állatok búvóhelye lett. A család jobbára kiterjedt erdélyi birtokain élt, így elsősorban az idő és az enyészet rombolták le az egykor büszkén magasodó falakat. A Bánlaky család egyébként is hagyományosan császárhű volt mindig: nem vettek részt semmilyen Habsburg-ellenes megmozdulásban.

A középkori várra a 19. század elején már csupán a repkénnyel, borostyánnal befutott, omladozó kőkerítés emlékeztetett, valamint az egykori várárok, amelyet részben feltöltött a szél a századok során. A reformkor elején mégis akadt egyvalaki a családból, aki az erdő közepén rommá lett vár helyén klasszicista stílusú vadászkastélyt építtetett. A tudós, több nyelven kiválóan író és beszélő Bánlaky Pál eleget tett Széchényi Ferenc gróf felhívásának, aki az általa életre hívott magyar nemzeti könyvtár, a későbbi Nemzeti Múzeum anyagának gyarapítására szólította fel honfitársait. Bánlaky gróf az elsők között adományozta gazdag festmény- és könyvgyűjteménye egy részét Európa harmadikként megszülető nemzeti múzeumának. A baravári kastély azonban már jó húsz évvel előbb elkészült, mint ahogy a nemzet múzeuma beköltözhetett végleges otthonába.

A 19. század második felében a családfán soron következő, Pál nevű Bánlaky élete utolsó szakaszában itt találja meg igazi otthonát.

Ám a 19. század elején az atyja által építtetett klasszicista kastélyt fia a század második felében már ódivatúnak ítélte. Utazásai, erdélyi birtokai azonban annyira lekötötték, hogy fiatalkori terveit a kastély angol mintára, romantikus stílusban történő felújításáról végül nem valósíthatta meg. 1870 körül Pál gróf belépett abba a korba, amikor az ember már nem várhat túl sokat az élettől, s az, hogy immár kevesebb van előtte, mint mögötte, rémisztő gondolat volt számára. Nem akarta beérni annyival, amennyi adatott, gyorsan élni és tenni akart még, ezért fogott a barafalvai birtok – ha nem is teljes átépítésébe, de – modernizálásába, ami megmozgatta és lekötötte alkotó energiáit. Apja egykori magyarországi kis vadászkastélya köré, egy – akkoriban magyar földön még alig elterjedt – angolparkot álmodott, sőt meg is valósíttatta a Londonból hívatott William Brownnal. A kertépítő mesternek szokatlanul könnyű dolga volt, hiszen a jövendő park főbb elemeit – a ligetes facsoportokat, a Bara-forrást és -patakot, valamint a közeli Akkádi-tavat, sőt még a régi várfalból maradt köveket is – a természet alakította ki a korábbi századok során. Brown betemette az egykori várárkot, kiépítette a forrást egy kis kőteknővel, kőpaddal, majd a vizét elvezető ér útvonalát némileg módosítva, az egykori várfal mellett, a kerten keresztül vezette el az Akkádi-tóig, ahova tavirózsákat telepítettek. Az egykori vár kapujához vezető nyílegyenes utat kanyargóssá alakíttatta, és ekkor ültették a platánfákat is. Bánlaky Pál annyira elégedett volt az eredménnyel, hogy egyre több időt töltött a nyugalom szigetének érzett baravári kastélyában. Erdélyi otthonában a szüntelen migréntől szenvedő feleségén elhatalmasodott a már-már beteges kényszeresség. Elisabeth mániákus pedantériája miatt a személyzet tagjai folyamatos ellenőrzésnek és inzultusnak voltak kitéve, de a családja, férje és állandóan fegyelmezett három fia is nehezen viselte ezt a feszültséget. Aki tehette, menekült a grófné elől. A férje több alkalommal vitte és vitette gyógyfürdőkbe, Karlsbad, Marienbad, Baden után végül Tarcsafürdőre, amit az 1860-as években Batthyány Ferenc építtetett ki nyugat-magyarországi birtokán, és ahol az Anna-fürdő vizét kifejezetten ajánlották idegi bántalmakra. Ha a fürdőkúra közvetlenül nem segített is, a grófné hosszabb távollétei közvetetten jótékonyan hatottak a személyzet és a család hátrahagyott tagjainak idegeire.

A gróf úgy tapasztalta, hogy a kiegyezéssel mintha megmozdult volna az ő szemében mindig is tespedtnek és renyhének tűnő magyar nemesi társadalom. Világéletében úgy érezte, hogy az erdélyi nemes dolgosabb, céltudatosabb, kevésbé pazarló, mint a magyarországi. Persze ők az erdélyiek között is mások voltak, puritánabbak és mindig tevékenykedők, szorgosak, akárha módosabb szász városi polgárok lennének.

Pál gróf egyre több időt töltött a birtokon, valamennyi épületét megismerte, mindent alaposan felmért, szakemberekkel tanácskozott, és ennek alapján racionalizálta a működést. Gondos gazda volt, a legkisebb lehetőséget is kihasználta: építtetett gyógynövény- és gombaszárítót, az istállók köré citromfüvet, bazsalikomot, csombormentát parancsolt ültetni, hogy védelmet nyújtson az állatoknak a rovarok ellen, lekerítette a tó patak által táplált részét, ahova pisztrángokat telepített. Az uradalom épületeit, majorságát és tanyáit lóvasúttal kötötte össze, fűrészmalmot építtetett, később áramot termelt. A baravári uradalomban dolgozók és a falubeliek tisztességes, gondos uraságnak ismerték meg Bánlaky Pált, aki pontosan szabályozott minden járandóságot: a tüzelőt a birtok lakossága ingyen kapta a kijelölt erdőből, de az épületfáért már fizetniük kellett. Megengedte a gróf a kijelölt urasági tölgyeserdőben a makkoltatást is, de a legjobb legelőkön csak grófi jószág járhatott. A házak fedésére nádat is vághattak, meghatározott mennyiségben.

Pál gróf az uradalom minden alkalmazottjával beszélgetett, mert személyesen akart ismerni mindenkit, aki neki dolgozott, és így találkozott egy finom vonású, nyúlánk, barna lánnyal, akinek apró, könnyed lépései olyanok voltak, mint egy erdei tündéréi. Az egyenes tartású, kedves arcú leány öltözete is elütött az uradalomban szokásos rakott parasztszoknyáktól és nagykendőktől, bár éppen egy szép sárga sütnivaló tököt vitt a hóna alatt.

– Megmondaná, kisasszony, kérem, hol terem ilyen szép tök?

– A Szabóéknál, méltóságos gróf úr, akiknek a kertje közvetlen az erdő és a patak között van. Ez a növény nagyon szereti az itteni földet, kár, hogy nem termelnek belőle többet.

– Talán azért, mert nem olyan nemes zöldség, hogy érdemes lenne vele vesződni.

– Nem igényel sok törődést, ellenben jó az egészségnek, és sokféleképp fel lehet használni a konyhában. Sőt, ami túlérett, az az állatok etetésére is nagyszerű. Nincs olyan része, ami ne volna hasznosítható, miközben alig kell neki más, mint jó föld. A magjából finom és gyógyító olaj nyerhető.

A gróf megsimította dús fekete szakállát, és úgy nézett a lányra kíváncsi szemmel, mint aki nem akarja elhinni, amit lát és hall. Hogyan kerülhetett ide, a majorságba egy ilyen finom arcú és választékos beszédű leány, akinek ráadásul a gazdálkodáshoz is van esze?

– Szóval jó az egészségnek? Csakugyan?

– A tökmagolaj főképp az. Nagyon hatásos a különféle gyulladásos betegségekre, segíti a betegek lábadozását, a fizikai erőnlétük mielőbbi visszanyerését. De jó a szívnek és a köszvény ellen is.

– Ha szabad kérdenem, honnan tudja kegyed mindezt?

– A Szent Orsolya-rendi leánynevelő intézetbe jártam, méltóságos úr. A magyar olajkészítésről szóló legkorábbi irat pedig bizony éppen szülőhazámból, Pozsony városából való, ahol mindig is volt olajütő, aminek több szempontból is nagy hasznossága van.

Tartalom

Prológus

1. Baravár

2. A titkárnő titka

3. A századforduló

4. Szokatlan égi jelenség

5. A helytörténész

6. A grófné vezetni tanul

7. A titokzatos megmentett

8. Trianon után

9. Ügyvédné a kúriában

10. Az asszonyi őserő

11. Temetés a Várban

12. A rubin nyakék

13. Esküvő és villámcsapás

14. A párttitkár meg a fia

15. A leventeoktató

16. Az Angyalok tisztásán

17. Búzavirág, kamilla és pipacs

18. Felderítő repülőgép a tó fenekén

19. Az őrangyal látogatása

20. A francia diplomata menyasszonya

21. SS-tiszt a zongoránál

22. Vacsora Lady Chatterley-nél

23. Bújt az üldözött

24. A párttal, a néppel egy az utunk

25. A titkok napvilágra kerülnek

26. A diakonissza nővér

27. Két árnyék a múltból

28. Kincsesláda a föld alól

29. Az elrejtett naplók

Epilógus

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Davys Dingbats – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0